Chmeľnyckého povstanie

Chmeľnyckého povstanie alebo Povstanie Bohdana Chmeľnyckého bolo ozbrojené kozácko-nevoľnícke v období rokov 1648 až 1654 na území terajšej Ukrajiny. Bolo namierené proti moci poľsko-litovského štátu, ktorého šľachta sa pokúšala obmedziť rozsah kozáckej autonómie.

Boje viedol kozácky hajtman Bohdan Chmeľnyckyj. Na začiatku dosiahli kozácki povstalci značné vojnové úspechy, dôsledkom čoho došlo dňa 18. augusta roku 1649 k uzavretiu Zborovskej dohody, podľa ktorej poľský kráľ Ján II. Kazimír uznal Bohdana Chmeľnyckého za hajtmana a autonómiu ukrajinských kozákov. Ich postavenie bolo napokon roku 1651 oslabené z dôvodu sporov medzi kozáckymi vodcami. Po tom, čo poľské vojská obnovili ťaženie proti kozákom a zatlačili ich za brehy rieky Dneper, kozácka rada začal viesť diplomatické rozhovory s ruským cárom Alexejom I. v Moskve. Ich vyvrcholením bolo zasadnutie Perejaslavskej rady, na ktorej sa 18. januára 1654, dohodlo, že Ľavobrežnú Ukrajinu prevezme pod ochranu Rusko.

 Pôvod a formovanie bojovníka 

Bohdan Chmeľnyckyj bol pôvodne chudobný ukrajinský šľachtic, ktorý dostal výchovu u jezuitských mníchov v meste Ľvov. Roku 1620 padol do zajatia po bitke pri Cecore u krymských Tatárov. Niekoľko rokov strávil na polostrove Krym, kde sa postupne naučil tamojšiu reč. Poznal obyvateľov lenže predovšetkým sa naučil zásady boja a nadviazal značné kontakty. Po návrate do vlasti pôsobil ako pisár a neskôr stotník v záporožskom vojsku, kde získal veľké uznanie. Po čase odišiel na územie Záporožskej Siče, kde uzavrel dohodu donedávna s nezmieriteľnými protivníkmi a to Krymskými Tatármi.

 Verbovanie a sociálne vrenie 
Poľsko-litovský štát si zabezpečoval južné hranice ohrozované Krymským chanátom podporou sedliackeho obyvateľstva, ktoré bolo povinné stavať vojsko            a brániť južnú hranicu.Kunec, P., 2025: Chemľnyckého hajtmanát. Historická Revue, 34, 2, 14 - 19. Z tohto prevažne pravoslávneho slovanského obyvateľstva sa začali formovať kozáci, ako sociálno-etnická skupina.

Bohdan Chmeľnyckyj bol pôvodne chudobný ukrajinský šľachtic, ktorý dostal výchovu u jezuitských mníchov v meste Ľvov. Roku 1620 padol do zajatia po bitke pri Cecore u krymských Tatárov. Niekoľko rokov strávil na polostrove Krym, kde sa postupne naučil tamojšiu reč. Poznal obyvateľov lenže predovšetkým sa naučil zásady boja a nadviazal značné kontakty. Po návrate do vlasti pôsobil ako pisár a neskôr stotník v záporožskom vojsku, kde získal veľké uznanie. Po čase odišiel na územie Záporožskej Siče, kde uzavrel dohodu donedávna s nezmieriteľnými protivníkmi a to Krymskými Tatármi.

V priebehu 17. storočia bolo pravoslávne ukrajinské obyvateľstvo v juhovýchodnej časti Poľsko-litovského štátu pod tlakom katolíckych Poliakov.

V období jesene roku 1647 sa rozhodol Chmeľnyckyj prevziať moc do svojich vlastných rúk. Koncom roku 1647 sa napokon vydal s približne asi 250 až 300 kozákmi smerom do Záporožia.

V úvode roka 1648 sa utáborili kozácke oddiely na pôde ostrova Tomakivka na rieke Dneper. Následne vyrazili proti pevnosti Mykytyn Rih na Chortyci, pričom ju úspešne dobyli. Posádka kozákov, ktorá tam mala sídlo, prešla na Chmeľnyckého stranu. Následne bol v priestore Záporožskej Siče vymenovaný za hajtmana. Chmeľnyckyj začal odtiaľ rozosielať poslov s výzvami k ostatným kozákom, mešťanom a poddaným, aby sa chopili zbrane a povstali proti protivníkom - Lachom (Poliakom) a na ochranu „starodávnej gréckej viery“. Hneď potom uzavrel spojenectvo s krymským chánom Islamom Gerejom III. Časom sa však ukázalo, že išlo o problematické spojenectvo. Práve Krymskí Tatári sa správali na Ukrajine ako v nepriateľskom štáte. Dôkazom bolo rabovanie a odvliekanie poddaných do otroctva. Z vojenského hľadiska bolo toto spojenectvo pre Chmeľnyckého pochopiteľné, keďže práve kozácke vojsko tvorilo pechotu a Tatári sa zapojili do boja za pomoci jazdy.

Po obsadení územia Záporožskej Siče nakupoval Chmeľnyckyj prostredníctvom svojich ľudí na Volyni a v Haliči zbrane, čím rozširoval svoju armádu. Tá dosiahla na jar 1648 až 8 000 vojakov. Koncom apríla roku 1648 Chmeľnyckyj dorazil na Sič spolu s oddielom 4 000 tatárskych jazdcov pod velením Tuhaja Beja ako kapitána pevnosti Perekop. Beja poslal krymský chán Islama III. Gerej.

 Prvé bojové strety 
Dňa 16. mája roku 1648 došlo k prvému ozbrojenému stretu medzi poľsko-litovským vojskom na jednej strane a vzbúrenými kozákmi v spojenectve s tatárskymi vojakmi na strane druhej v bitke pri Žltých vodách. Bitka sa skončila vojenskou porážkou poľskej armády. Tatárski vojaci zajali veliteľa Stefana Potockého, ktorý čoskoro podľahol zraneniam z boja.

Po tomto krvavom strete sa kozácke vojsko obrátilo smerom na sever proti hlavným poľsko-litovským silám pod velením Mikolaja Potockého. Ten sa o vojenskej porážke poľských oddielov pri Žltých vodách dozvedel od vojaka, ktorému sa podarilo utiecť z bojového poľa. Hneď vydal rozkaz pre ústup smerom ku Korsuni. Tu sa rozhodol vybudovať opevnený tábor a vyčkať príchod Wisniovieckeho armády, ku ktorej vyslal posla.

V dňoch 24. až 25. mája sa odohrala ďalšia bitka pri Korsuni, ktorá znamenala fatálnu vojenskú porážku poľsko-litovských vojsk úderom kozáckych oddielov pod velením Maksima Kryvonisa. Boli zajatí poľskí hajtmani Mikolaj Potocký a Marcin Kalinowský.

Porážka bola o to horšia, že krátko pred touto bitkou zomrel kráľ Vladislav IV. a krajina sa tak ocitla bez panovníka a vojenského velenia.

 Židovské pogromy a roľnícke nepokoje 
Správa o katastrofálnej bojovej porážke poľskej armády vyvolala následne živelné roľnícke povstanie. Ukrajinskí poddaní v tom videli možnosť vyrovnať si účty s poľskými šľachticmi a zároveň si pomôcť získať časť ich majetkov. Obyvatelia sfanatizovaní kozákmi začali napádať šľachticov, plieniť a vypaľovať ich statky. Obetí týchto represálií sa stávali najmä drobní šľachtici, ktorí mali na území terajšej Ukrajiny statky v dočasnom nájme, keďže veľkí magnáti ako skutoční vlastníci sa tu spravidla trvalo nezdržiavali.

V čase napádania poľských šľachticov sa prejavovali taktiež židovské pogromy a to voči nájomcom statkov a výčapov. Predpokladá sa, že v dôsledku pogromov bolo zabitá alebo medzi utečencami až polovica židovskej populácie, teda 18 000 až 20 000 obyvateľov.

 Krátke ticho zbraniam 
21. až 23. septembra sa uskutočnila bitka pri Pilave. Tento bojový stret sa skončil znovu porážkou poľsko-litovských vojsk. Zvyšok poľských vojakov sa následne po príchode posolstva o ofenzíve tatárskych vojakov dal na útek.

Nasledovala ďalšia vojenská zrážka medzi poľsko-litovskými vojskami a kozáckymi oddielmi pri Starokonstantynove. Po nej sa Bohdan Chmeľnyckyj rozhodol pre ťaženie smerom do Haliče a následne hlbšie do územia Republiky oboch národov. Vtedy sa jeho vojenský štáb rozdelil. Prvá časť dôstojníkov navrhovala ofenzívu prerušiť a zaujať obrannú líniu na brehoch rieky Sluč. Tá druhá zas bola za pokračovanie boja a to ťažením smerom do Ľvova. Chmeľnyckyj sa rozhodol pre druhú možnosť.

Obliehanie samotnej pevnosti Ľvov trvalo tri týždne, pričom Chmeľnyckyj sa napokon uspokojil s výpalným v hodnote 200 000 dukátov a cenným tovarom, čo mu umožnilo vyplatiť časť tatárskych spojencov. Odtiaľ smerovali kozácke oddiely k mestu Zamość, ktoré úspešne obľahli. To však prerušila pravdepodobne epidémia úplavice.

Po prerušení bojových operácii bola vyslaná kozácka delegácia do Varšavy k novozvolenému kráľovi Jánovi II. Kazimírovi. Od tohto kráľa si Chmeľnyckyj jednoznačne sľuboval amnestiu pre povstalcov, rozšírenie registra na 12 000 vojakov, taktiež obnovu kozáckej samosprávy ale aj zrušenie jurisdikcie korunného vojska nad záporožským.

Bohdan Chmeľnyckyj sa napokon rozhodol definitívne uzavrieť prímerie a napokon dňa 24. novembra roku 1648 odviedol svoje vojsko späť na územie kozáckej Ukrajiny.

 Kozácka autonómia 
Začiatkom roku 1649, teda ešte pred pravoslávnymi Vianocami, vošiel Chmeľnyckyj na čele svojho sprievodu Zlatou bránou do Kyjeva, kde bol privítaný ako osloboditeľ Rusi z područia poľskej nadvlády. Vtedy sa rozozvučali všetky mestské zvony a kozáckeho hajtmana osobne privítal jeruzalemský patriarcha Paisij a kyjevský metropolita Sylvester Kossiv. Tí ho posadili medzi seba do saní, čím dali najavo, že považujú Chmeľnyckého za ochrancu pravoslávnej viery. Sebavedomie Chmeľnyckého stúplo jednoznačne po vojenskom ovládnutí  Kyjeva, hoci sa v ňom ako hajtman neusadil natrvalo. 

Vo februári 1649 boli v meste Perejaslav obnovené rokovania kozákov s kráľovskými komisármi. Vtedy už Chmeľnyckyj nehovoril o autonómii pre kozácke vojsko na území troch vojvodstiev, ktoré už tentoraz komisári ponúkali spoločne s obnovením kozáckej autonómie a potvrdením Chmeľnyckého ako hajtmana. Ten údajne vyslovil priamo pred ich očami vlastné slová: „Oslobodím z lašskej (poľskej) poroby tunajší ruskyj ľud (nielen ukrajinský ale pravdepodobne bieloruský) a tak ako som skôr bojoval za odčinenie krivdy a škody, ktorá sa stala mne, tak budem tentoraz bojovať za našu pravoslávnu vieru.“ Cieľom jeho boja sa malo stať „Oslobodenie Rusi“, čo však nutne znamenalo zmenu charakteru vojny. Je možné súhlasiť s názorom ukrajinskej historičky Natalie Jakovenko: „Zatiaľ čo všetky kozácke vzbury vrátane Chmeľnyckého ťaženia z roku 1648 mali charakter občianskej vojny vo vnútri Poľska, od roku 1649 sa Chmeľnyckého povstanie boj stal vojnou ukrajinsko-poľskou. Práve počas nej obyvatelia Ukrajiny – kozáci, pravoslávni šľachtici, mešťania a roľníci začali získavať postupne novú spoločenskú identitu, odlišnú od Poliakov a Rusov z moskovského štátu. Možno teda už hovoriť o ukrajinskej národnosti, keďže samotní Ukrajinci sa tak ešte nenazývali a naďalej sa považovali za národ ruskyj.“

Dňa 26. augusta roku 1649 bolo ukončené šesťtýždenné obliehanie pevnosti Zbaraž na Ukrajine. Práve tam sa poľské vojenské oddiely pod velením Jeremiáša Wisniowieckého bránili takmer desaťnásobnej presile kozácko-tatárskych vojsk. Hlavné vojsko vedené kráľom Jánom II. Kazimírom síce nestačilo proti obliehateľom zakročiť, podarilo sa mu však rozdrviť kozácko-tatársku koalíciu.

Ešte predtým, 18. augusta roku 1649 bola uzavretá Zborovská dohoda. Podľa jej podmienok sa počet registrovaných kozákov sa rozrástol na 40 000 vojakov. Okrem iného došlo k vymedzeniu vojvodstiev a to kyjevského, braclavského a černihovského. Toto územie sa stalo akýmsi autonómnym kozáckym štátom v ktorom všetky úrady mala spravovať pravoslávna šľachta. Zároveň sa tam nemali zdržiavať poľskí husári, ale ani jezuiti alebo Židia. Kyjevský metropolita mohol získať takisto miesto v poľskom sejme. Tatári mali odtiahnuť na polostrov Krym, pričom tento akt skutočne dodržali i keď na druhej strane v čase návratu rabovali, vypaľovali dediny a unášali poddaných do otroctva.

 Posledné boje 
Začiatkom leta, v dňoch 28. až 30. júna roku 1651 došlo k bojovému stretu pri Berestečku na území Ukrajiny. Poľská armáda na čele s kráľom Jánom II. Kazimírom dosiahla veľké víťazstvo nad kozácko-tatárskou presilou. Chmeľnyckého spojenec a to krymský chán Islam Gerej III. nemal skutočný záujem pre úplné víťazstvo kozákov, keďže práve samostatná Ukrajina by sa mu zdala príliš silná, keďže by mohla zasiahnuť proti krymským útokom, čím by Tatári stratili možnosť získať výnosnú korisť. Krymský chán začal mierové rokovania s poľským kráľom Jánom II. Kazimírom, ktorému sľuboval sprostredkovanie medzi obidvoma stranami.

V deň tejto bitky samotný chán spočiatku sledoval pasívne jej priebeh a následne prikázal stiahnuť z bojiska. Chmeľnyckyj, ktorý sa za nimi vydal s cieľom zastaviť ich ústup, padol do zajatia. Bitka tak bola stratená. Podarilo sa mu však vykúpiť sa zo zajatia „spojenca“.

Dňa 28. septembra roku 1651 sa odohrala dosť nerozhodná bitka pri Bielej Cerkvi medzi poľskými husármi Mikolaja Potockého a kozáckymi oddielmi. Následná dohoda zaručila kozákom menšie práva než zmluva zborovská. Počet tzv. registrovaných kozákov sa znížil na 20 000 vojakov. Povstanie sa však stále neskončilo.

K ďalšej bitke došlo dňa 2. júna roku 1652 pri Batohu. Tá priniesla zdrvujúcu porážku poľských vojsk od kozáckych a tatárskych oddielov. Do zajatia bolo odvedených až 8 000 poľských husárov, ktorí boli následne popravení. Medzi nimi bol taktiež poľský hajtman Marcin Kalinowski.

Po dlhšom čase, presnejšie dňa 17. decembra roku 1653, kozácke oddiely obkľúčili poľské vojsko. Poľský kráľ Ján II. Kazimír bol teda nútený obnoviť platnosť podmienok dosiahnutých v Zborovskej dohode.

 Konečný mier a nové usporiadanie 
náhľad|Kozácky hajtman Bohdan Chmeľnyckyj v Kyjeve. |335x335bod

Dňa 18. januára roku 1654 bola uzavretá dohoda v Perejaslavi medzi kozáckymi oddielmi na jednej strane a Ruským cárstvom na strane druhej. Išlo vtedy o vyvrcholenie kozácko-ruského zbližovania v geopolitickej oblasti. Kozácka rada deklarovala podľa tejto dohody uznesenie o poddaní sa voči Ruskému cárstvu. Zároveň vyhlásila územné odtrhnutie od Republiky oboch národov. Napriek počiatočným sľubom však Ruské cárstvo odmietlo rešpektovať kozácke privilégiá.

 Referencie 

 Literatúra 
 KOSMAN, Marceli. (2011). Dějiny Polska. Praha: Univerzita Karlova v Praze - Nakladatelství Karolinum. 978-80-246-1842-5.
 ŘEZNÍK, Miloš. (2010). Dějiny Polska v datech. Praha: Nakladatelství Libri. ISBN 978-80-7277-408-1.
 RYCHLÍK, Jan et al. (2015). Dějiny Ukrajiny. Praha: Nakladatelství lidové noviny, s.r.o. 978-80-7106-409-1.
 SKŘIVAN, Aleš. (2002). Lexikon světových dějin: 1492–1914. Praha: Nakladatelství Aleš Skřivan ml. ISBN 80-86493-06-7.

 Pozri aj 
 Dejiny Poľska
 Dejiny Ukrajiny 
 Kozácky hetmanát 
 Bohdan Chmeľnyckyj
 Ján III. Sobieski
 Perejaslavská dohoda 
 Druhá severská vojna (1655 - 1660) 
 Povstanie Juraja II. Rákociho 
 Rusko-poľská vojna (1654 - 1667) 

 Iné projekty 

 Zdroj 

Kategória:Dejiny Ukrajiny
Kategória:Dejiny Poľska
Kategória:Vojny Ukrajiny
Kategória:Vojny Poľska
Kategória:Kozáci
Kategória:Povstania