Generálna ofenzíva proti SNP

Generálna ofenzíva proti SNP bol záverečný útok nemeckých okupačných síl proti povstaleckému územiu. Ofenzíva sa začala 18. októbra 1944 postupom bojovej skupiny Schill a skončila sa obsadením centra povstania Banskej Bystrice.  Dňa 30. októbra 1944 sa v meste uskutočnila vojenská prehliadka, v rámci ktorej prezident Slovenského štátu Jozef Tiso vyznamenával zástupcov okupačných síl.

 Predohra 

 Boje pri Banskej Štiavnici a Krupine 
V priebehu bojov pri Svätom Kríži a na Pohroní prijal nový veliteľ nemeckých okupačných síl generál Waffen SS Hermann Höfle rozhodnutie nepokračovať v ofenzíve na smere Žarnovica–Banská Štiavnica s tým, že výhodnejšie bude sa najskôr zamerať na dobytie Kremnice a jednotkám skupiny Schill na fronte pri Dolných Hámroch nariadil, aby prešli do obrany. K zmene došlo až po nadviazaní kontaktu jednotiek Schillu a tankovej divízie Tatra. Večer 7. októbra 1944 nariadil gen. Höfle veleniu divízie Tatra zaujať obranu na výšinách východne od línie Horná Štubňa – Kremnica – Pitelová a zabezpečiť údolie Hrona od Svätého Kríža po Hronskú Breznicu. Skupina Schill a zosilnený prápor Wildner zo 14. ukrajinskej dobrovoľníckej SS divízie Galizien dostali rozkaz dobyť banskoštiavnický priestor, z ktorého mali po príchode posíl zaútočiť na Krupinu.

V noci z 8. na 9. októbra 1944 sa hlavné sily skupiny Schill nachádzali v priestore Horných Opatoviec. V priebehu noci vďaka nedobrovoľnej pomoci asi 250 slovenských civilistov uvoľnili ženisti čaty Hradischko komunikáciu Hliník nad Hronom – Sklené Teplice a na svitaní začala čata spoločne s 3/I rotou postupovať na Banskú Štiavnicu, pričom predpoludním obsadili Teplú.

Po ústupe podskupiny Volga z III. TS Gerlach zabezpečovala Banskú Štiavnicu len samostatná pešia rota Jánoš (npor. Jozef Jánoš). Keď sa k mestečku priblížili jednotky Schill, Jánošova rota ustúpila. Nemci obsadili Banskú Štiavnicu a po príchode ďalších síl prenikol zvláštny úderný oddiel do kaštieľa Sv. Antona, odkiaľ so sebou odviedol bývalého bulharského cára Ferdinanda I. a jeho suitu.

Večer 10. októbra 1944 dorazila do Kozelníka bojová skupina 2. Česko-slovenskej paradesantnej brigády (2. ČSSPB). Jej veliteľ plk. Vladimír Přikryl nariadil, aby sa spoločne s 3. pešou rotou 23. práporu zmocnila Banskej Belej a Banskej Štiavnice, no tento rozkaz vyčlenené jednotky pre silný odpor nepriateľa nedokázali splniť. V neskorých nočných hodinách museli naopak čeliť útoku jednej roty práporu Wildner podporovanej tromi samohybnými delami a dvoma transportérmi. Esesáci prenikli až k protitankovej prekážke pri Kozelníku, ale potom, ako bol jeden obrnený transportér poškodený delostreleckou paľbou, ustúpili k Banskej Belej.

V stredu 11. októbra 1944 boje pokračovali. Napriek tvrdému odporu roty Jánoš dobyl I. prápor skupiny Schill Sv. Anton, zatiaľ čo hlavné sily II. práporu a čata Pikowitz dosiahli Banskú Štiavnicu. Odlúčenej 6. rote II práporu sa podarilo obsadiť malú výšinu pri Močiari, z ktorej bol dobrý výhľad na okolité stráne. Následný útok práporu Dunaj na výšinu bol neúspešný. Odrazenie tohto útoku Nemcom umožnilo vstúpiť bez odporu do Močiara a s pomocou miestneho obyvateľstva sa v ňom začali opevňovať. Medzitým však prápor Dunaj nemeckú rotu v Močiari obkľúčil.

Ráno 11. októbra 1944 pokračovali boje aj pri Kozelníku. Vďaka účinnej podpore delostrelectva III. taktickej skupiny boli všetky útoky Wildner odrazené. Popoludní vytlačili príslušníci paradesantnej brigády ukrajinských esesákov z dediny Žakýl a tak získali kontrolu nad priľahlým úsekom cesty Banská Štiavnica – Sklené Teplice. Po neúspešnom operačnom nasadení práporu Wildner sa veliteľ skupiny Schill SS-Stubaf. Klotz rozhodol stiahnuť prápor z prvej línie a nasadiť ho na zabezpečenie tylu skupiny. Na jeho miesto boli nasadené tri roty II. práporu.

Dňa 12. októbra 1944 odrazili príslušníci II. práporu skupiny Schill v priestore Banskej Belej niekoľko povstaleckých útokov. Rovnako úspešne čelila tlaku práporu Dunaj aj v Močiari obkľúčená II/6 rota, hoci vojakov mjr. Želinského podporil nálet dvoch La-5FN.

V piatok 13. októbra 1944 v popoludňajších hodinách po tvrdom boji obsadil II. prápor skupiny Schill výšiny nad Žakýlom, Veliteľ útočnej skupiny (2. ČSSPB) npor. Kováč hodlal protivníka zahnať na ústup delostreleckou paľbou, ale neuspel a Nemcov z výšin nevyhnal ani nálet štvorčlenného roja La-5FN. Pretože štáb generála Viesta na tomto úseku očakával ďalší nápor nepriateľa, bola do Kozelníka večer odvelená 1/22 pešia rota (npor. Ján Luptovský). Esesáci sa však na výšinách nad Žakýlom zakopali a počas nasledujúcich dní nevyvíjali v priestore Teplá – Banská Belá s výnimkou prieskumu a rušivej delostreleckej paľby žiadne aktivity.

Na pondelok 16. októbra 1944 chystalo velenie 1. česko-slovenskej armády v priestore Močiara protiútok. Podľa plánu mala na dedinu z východu zaútočiť rota npor. Cholváda, zo severu rota npor. Firáka a z juhu rota npor. Benku. Rota npor. Kreihansela dostala rozkaz chrániť batériu kanónov por. Mráza a úlohou príslušníkov 3. samostatného práporu bolo odrezať Nemcom ústupovú cestu do Sklených Teplíc.

Začiatok útoku však musel byť v dôsledku oneskoreného príchodu 1/1 paradesantnej roty odložený a zakrátko pribudli ďalšie komplikácie: Rádiové spojenie štábu mjr. Želinského s pechotou a delostrelectvom úplne zlyhalo, 1/23 pešia rota sa po prijatí skomolenej správy, že celá akcia bola zrušená, vrátila do Jalnej, obe čaty z 3. samostatného práporu svojvoľne opustili bojisko a mužstvo pešej roty Kreihansel zablúdilo v lese.

Až o 14.45 spustili na Močiar paľbu kanóny OB-25 a o päť minút neskôr začala nepriateľské oporné body bombardovať štvorica La-5FN. Batéria Mráz však po vystrelení niekoľkých granátov zmĺkla, lebo nemecký mínometný prepad zničil delostreleckú pozorovateľňu. Straty utrpeli aj nechránené obsluhy kanónov. Batéria ustúpila k Jalnej, no nekompromisný plk. Přikryl ju vrátil späť do palebného postavenia.

Približne o 15.15 hod. vyrazila do útoku povstalecká pechota. Rote npor. Benku sa síce podarilo preniknúť na južný okraj Močiara, avšak Nemci útok odrazili.

Nedarilo sa ani 1/1 paradesantnej rote. Po dobytí guľometného hniezda na kóte 702,0 dosiahla východný okraj dediny, ale následným nemeckým protiútokom bola rota úplne rozprášená, pričom utrpela také vysoké straty, že npor. Cholvád sa nervovo zrútil. Keď okolo 18.00 boj utíchol, Močiar bol pevne v nemeckých rukách.

Situácia nemeckej 6/II roty napriek tomu zostávala veľmi vážna. V nepretržitých bojoch prebiehajúcich od 10. októbra 1944 padlo osem Stubenböckových mužov, ešte viac ich utrpelo zranenia a zásoby streliva klesli na minimum. V utorok 17. októbra 1944 však bolo obkľúčenie 6/II roty prelomené dvomi samohybnými delami a velenie skupiny Schill mohlo do Močiara prisunúť posily.

Odrazením povstaleckých protiútokov si nemecké velenie vytvorilo výhodné podmienky na generálnu ofenzívu proti centru povstania.

 Zmeny v Maďarsku 
Až do polovice októbra 1944 sa južná strana povstaleckého územia opierala o hranice s Maďarskom stanovené po anexii územia južného Slovenska po Viedenskej arbitráži. Maďarsko žiadne vojenské aktivity proti povstaleckému územiu nevyvíjalo. V sumárnych hláseniach povstaleckej armády z 1. septembra 1944 sa dokonca uvádza, že Maďari odopreli obsadzovať povstalecké územie a medzi maďarskými pohraničníkmi a slovenskými vojakmi panovali dokonca priateľské vzťahy.

Dňa 15. októbra 1944 dorazila do Banskej Bystrice správa, že hortyovského Maďarsko vystúpilo z vojny na strane osy. Táto správa vyvolala na povstaleckom území pozitívne očakávania skorého spojenia s jednotkami Červená armáda, ktoré postupovali z Rumunska. Hneď nasledujúci deň boli pozitívne očakávania zmarené. V Maďarsku sa za asistencie Nemcov dostali k moci Šípové kríže - politická strana maďarských fašistov. Od 16. februára sa v priestore Rimavskej Soboty, Lučenca a Jelšavy rozmiestnila 18. SS divízia Horst Wessel.

 Rozloženie síl 

 Okupačné jednotky 
V čase, keď vrcholili boje pri Starej Kremničke a Svätom. Kríži, konala sa vo Viedni za účasti Heinricha Himmlera, Karla Hermanna Franka, Hermanna Höfleho a O. Uechtritz porada o situácii na Slovensku. V napätej atmosfére čelil nemecký veliteľ na Slovensku opakovaným obvineniam z neschopnosti, no po ostrej výmene názorov ríšskeho vodcu SS presvedčil, že nedokáže podniknúť rozhodujúcu ofenzívu bez ďalších posíl.

Počas bojov pri Banskej Štiavnici dokončil štáb okupačných vojsk v Bratislave prípravu generálnej ofenzívy proti povstaniu. Plán bol založený na koncentrickom útoku okupačných vojsk na Banskú Bystricu so striedajúcimi sa priestorovými a časovými ťažiskami útokov.

Operačný plán predpokladal útok 18. dobrovoľnícka SS divízia pancierových granátnikov Horst Wessel (SS-Oberf. August-Wilhelm Trabandt) z Maďarska. Himmler súhlasil, aby sa do priestoru Turčiansky Sv. Martin – Ružomberok presunul SS-Sonder-Regiment Dirlewanger (SS-Oberf. Oskar Dirlewanger).  Höfle o túto jednotku zloženú z vojenských trestancov, politických väzňov a obyčajných kriminálnikov vôbec nestál, ale aj tak ju dostal. Na dôkladné zabezpečenie severného Slovenska bola namiesto príslušníkov Landwehru a malých bojových skupín Schäfer a Volkmann vyčlenená 14. ukrajinskej granátnickej SS divízie Galizien ...  (SS-Brigf. und Generalamajor der Waffen-SS Fritz Freitag) a v oblasti Myjavy mal byť nasadený 1. Ostmuselmanisches SS-Regiment (SS-Staf. Harun-el-Raschid Bey).

Jednotkám bojovej skupiny Schill (SS-Stubaf. Klotz) pripadla úloha prelomiť povstaleckú obranu v priestore Žibritova a následne rozvinúť útok na smere Krupina – Dobrá Niva – Zvolen. Na zosilnenie úderu bola obrnenej skupine Rösser, ktorej velenie medzitým prevzal SS-Ostuf. Schöttle pridelená 2. rota 708. protitankového oddielu zo 708. Volksgrenadier-Division so štrnástimi ľahkými stíhačmi tankov Jagdpanzer 38(t) Hetzer. Zvýšila sa takisto palebná sila a mobilita I. práporu.

K zosilnenému práporu Wildner sa v polovici októbra 1944 pripojila 2. rota 14. protitankového oddielu SS so šiestimi útočnými delami StuG III neznámej verzie.

Početný stav jednotiek pod velením SS-Stubaf. Klotza v predvečer generálnej ofenzívy nie je presne známy. Skupina Schill však nemohla zahŕňať viac ako 3000 dôstojníkov, ašpirantov, poddôstojníkov, vojakov a členov civilného personálu. Landeschützen-Bataillon 983. zosilnený prápor Wildner zo 14. ukrajinskej granátnickej SS divízie Galizien a II/1 peší prápor mali v tom čase približne 800 – 900 príslušníkov a v skupine Dietz slúžilo okolo 400 mužov.

Ďalšie dve početne silné formácie poskytlo velenie Skupiny Armád Mitte. Šlo o bojovú skupinu Wittenmayer o sile troch peších práporov a bojovú skupinu 86. pešej divízie. Tá mala útočiť v smere Hranovnica - Vernár - Hrabušice - Pusté Pole, skupina Wittenmayer zase v smere od Kráľovej Lehoty na Malužinú.

K prvosledovým útočným jednotkám je nutné pripočítať aj zaisťovacie jednotky, ktoré útočným jednotkám svojimi časťami občas vypomáhali. Patril medzi ne zbytok 14. ukrajinskej granátnickej divízie Galizien (6 práporov), 271. divízia národných granátnikov (9 práporov) , 708. divízia národných granátnikov (9 práporov), 277. divízia národných granátnikov (2 prápory), 7 práporov zemebrany, 2 prápory leteckej pechoty (frekventanti leteckých škôl), 3 prápory moslimského pluku, jednotky 154. poľnej výcvikovej divízie, 167. a 86. divízia zo skupiny Heinrici, niekoľko práporov slovenskej domobrany, oddiely Pohotovostných oddielov Hlinkovej gardy a jednotky polície.

Podľa Júliusa Noska sústredilo velenie okupačných síl na generálnu ofenzívu proti povstaniu celkovo 32 práporov pechoty a 40 batérií delostrelectva.

Veliteľ nemeckých okupačných síl gen. Hermann Höfle vo svojich výpovediach pred Národným súdom tvrdil, že sily určené pred konečný úder proti povstaniu sústredil do polovice októbra.

 Povstalci 
Ku 18. októbru 1944 teda k dátumu začiatku nemeckej generálnej ofenzívy bola situácia jednotiek 1. česko-slovenskej armády na Slovensku (1. ČSAS) nasledovná:

I. taktická skupina Kriváň (veliteľ pplk. pech Jozef Tlach) bola dobre opevnená na západných svahoch Veľkej Fatry. Na fronte mala dva pešie prápory a jeden delostrelecký oddiel. Ďalší peší prápor (kpt. Hruška) a jedna batéria 15 cm húfnic sa nachádzali pri Kremničke južne od Banskej Bystrice. Batéria bola zálohou velenia armády. Protivníkom I. TS na tomto úseku bola Tanková divízia Tatra.

II. taktická skupina Fatra (veliteľ plk. pech. Michal Širica) - skupina bola na severe, severovýchode a východe v dotyku s nepriateľom. Na juhu, až po čiaru Hriňová - Brezno nad Hronom bola zatiaľ bez dotyku. Skupina mala 8 práporov, 2 delostrelecké oddiely a tri samostatné delostrelecké batérie nachádzajúce sa už na fronte. Ďalší prápor (kpt. L. Lehotský) sa formoval v Brezne.

III. taktická skupina Gerlach (veliteľ plk. pech. Pavol Kuna) bola v kontakte s nepriateľom na čiare Krupina - Banská Belá - Jalná - Trnavá Hora. Na juhovýchode od Krupiny po Podkriváň už nie. Jednotky TS mali dobre vybudované obranné postavenia s výnimkou priestoru Krupina. Skupina mala na fronte 5 peších práporov a 4 delostrelecké oddiely. Ďalší prápor (kpt. Čordáš) bol v zálohe (súčasne to bola záloha veliteľa armády) vo Zvolene.

IV. taktická skupina Muráň (veliteľ plk. pech. Mikuláš Markus) mala vybudovanú obranu v Kremnických vrchov východne od Kremnice. Skupina mala 4 pešie prápory a jeden delostrelecký oddiel. Ďalšie dve roty (velil kpt. Jamrich) sa nachádzali v Kordíckom sedle a záloha v Tajove.

V. taktická skupina Ďumbier (plk. del. Emil Perko) bola výcviková a pracovná. Mala 5000 mužov a pripravovala pozície v údolí rieky Hron smerom z východu na Banskú Bystricu. Skupina súčasne cvičila nováčikov, ktorí nastúpili v polovici októbra.

VI. taktická skupina Zobor (plk. gšt. Ján Černek) zvádzala na severe boje o vrch Ostré. Stále pevne držala Ľupčiansku dolinu a Sidorovo. Jej protivníkom bola najskôr bojová skupina Schäfer, no neskôr sa ním stala SS brigáda Dirlewanger. Skupina mala na fronte 4 prápory pechoty a jeden delostrelecký oddiel. Slabšia skupina tvorila zálohu veliteľa v Liptovskej Osade.

2. česko-slovenská paradesantná brigáda sa reorganizovala v priestore Vlkanová - Badín a bola zálohou veliteľa 1. česko-slovenskej armády na Slovensku. Mala 2 prápory, tretí sa formoval z partizánskej skupiny J. Trojana. Okrem toho mala prieskumný oddiel, 2 delostrelecké oddiely, 1 protitankový oddiel, protilietadlovú rotu, ženijnú a spojovaciu rotu. K tejto zálohe patrili aj ďalšia dva pešie prápory, protitanková rota a 3 improvizované pancierové vlaky.

Na začiatku druhej polovice októbra tvorilo 1. Česko-slovenskú armádu na Slovensku 26 práporov, približne tretina z nich však mala iba 2-3 roty bez ťažkých zbraní. Armáda mala 35 batérií delostrelectva, no mnohé batérie mali len 2 alebo 3 kanóny a viaceré nemali mieridlá.

Letecká skupina mala k dispozícii 18 lietadiel 1. česko-slovenského stíhacieho leteckého pluku. Skupina mala k dispozícii 2 ľahké a 2 ťažké protilietadlové batérie (kanóny FLAK 88 mm). Jedna ťažká batéria bola nasadená k ochrane Banskej Bystrice, druhá k obrane letiska Tri Duby. Ďalšia ľahká batéria vyzbrojená sovietskymi guľometmi veľkej ráže sa cvičila v Majeri pri Banskej Bystrici. Okrem toho mala skupina k dispozícii niekoľko úderných rôt, ktoré boli nasadené na fronte.

Situácia väčších partizánskych jednotiek, ktoré sa nachádzali na povstaleckom území bola ku 18. októbru nasledovná:

 1. Česko-slovenská partizánska brigáda J.V. Stalina (veliteľ kpt. A. S. Jegorov) bola v kontakte s nepriateľom (divízia Tatra). Brigáda kryla západné svahy Veľkej Fatry s dôrazom na Necpalskú dolinu, Gaderskú dolinu, Belianskú dolinu a Blatnickú dolinu. Brigádu tvorilo okolo 2 500 - 3 000 bojovníkov.

 1.Česko-slovenská partizánska brigáda M.R. Štefánika (pplk. P. A. Veličko) strážila južné hranice povstaleckého územia na úseku Krupina - Tomášovce. V kontakte s nepriateľom bola len v oblasti Krupiny. Inak robila občasné výpady na maďarské územie. Jej bojová sila bola kolísavá, po odlúčení od Žingorovej brigády (2. Česko-slovenská partizánska brigáda M.R. Štefánika) sa počet jej bojovníkov pohyboval okolo čísla 1 000.

 Partizánska brigáda Jánošík (kpt. Ernest Bielik) sa nachádzala v Brezne nad Hronom a Bujakove. Celkove mala okolo 700 bojovníkov. Asi 250 z nich pôsobilo v rámci obranného úseku Plesnivec (kpt. Ján Stanek), ktorý bol súčasťou II. Taktickej skupiny (plk. pech. Michal Širica)

 Partizánska brigáda kpt. Jána Nálepku (npor. Michal Sečanský) bola zálohou hlavného veliteľstva povstaleckej armády. Nachádzala sa v Kováčovej a mala úlohu strážiť Tri Duby a občas vypomôcť armádnemu veliteľstvu.
 Partizánska brigáda J. P. Voljanského - Makarova bola po ústupe armádnych jednotiek z oblasti Banskej Štiavnice zálohou Hlavného štábu partizánskych oddielov. Mala asi tak 400 mužov.

Partizánsky zväzok Alexander Nevskij (pplk. V. A. Karasiov) bol prieskumná skupina a začiatkom druhej polovice októbra 1944 sa presúvala zo Žibritova na Poľanu. Táto formácia nepodliehala Hlavnému štábu partizánskych oddielov.

V polovici októbra sa však niektoré skupiny a brigády už pripravovali na presun do nového operačného priestoru, často do tyla okupačných síl. Týkalo sa to napríklad partizánskej brigády kpt. Jána Nálepku, ktorá sa mala presunúť do Kremnických vrchov no nakoniec sa ich novým operačným priestorom stalo pohorie Vtáčnik.

Okrem týchto skupín pristávali na letisku Tri Duby takmer každú noc partizánske skupiny zo Sovietskeho zväzu, ktoré však mali operovať v rámci celého územia Česko-slovenska a povstalecké územie využívali len na prestup z lietadiel.

V predvečer nemeckej generálnej ofenzívy tak mala 1. česko-slovenská armáda na Slovensku nad svojim protivníkom prevahu len vo vzduchu. Čo sa týka celkového počtu pozemných jednotiek boli sily približne vyrovnané, možno mierne v prospech okupačných síl. Keďže okupačné jednotky mali aktivitu vo svojich rukách, dokázali si vytvoriť na niektorých hlavných smeroch niekoľkonásobnú prevahu. A tak sa stalo, že oproti dvom práporom podskupiny kpt. Staneka mohol protivník nasadiť až šesť svojich peších práporov. Podobné to bolo aj na iných smeroch, kde si okupanti získavali prevahu. Prevaha v delostrelectve a ťažkých zbraniach bola jednoznačne na strane nemeckých jednotiek.

Predzvesťou generálneho útoku sa stalo bombardovanie Banskej Bystrice, Liptovskej Osady, Brezna nad Hronom a letiska Tri Duby.

 Priebeh bojov 

 Juhozápadný front 
Nemecká generálna ofenzíva proti povstaniu sa začala 18. októbra 1944. Ako prvé sa proti centru povstania vyrazili jednotky SS bojovej skupiny Schill. Jej veliteľ SS-Stubaf. Klotz nasadil do útoku na smere Sv. Antol – Žibritov – Krupina I. prápor, 2/708 protitankovú rotu, čatu Cramer a čatu Hradischko. Delostreleckú podporu im poskytli húfnice batérie Lindtner z palebného postavenia v lokalite Drieňov na juhovýchodnom okraji Banskej Štiavnice.  Zosilnený prápor Wildner postupoval v druhom slede spolu so zvyšnými časťami skupiny Schill.

Prístupy do centra povstania z juhozápadného smeru od Podkriváňa cez Krupinu až po Trnavú Horu zabezpečovala III. Taktická skupina Gerlach (plk. pech. Pavol Kuna). Smer Sv. Antol – Žibritov – Krupina, ktorý vyhodnotilo velenie 1. česko-slovenskej armády ako rizikový, zabezpečovali partizánsky zväzok Alexander Nevskij, oddiel francúzskych partizánov zosilnený slovenskou rotou pod velením rtn. Viliama Hanáka, V. kremnický partizánsky oddiel (Gejza Lacko) a samostatná pešia rota Jánoš“. Povstalecké jednotky v tejto oblasti disponovali minimom ťažkých zbraní, preto sa obmedzili len na deštrukcii mostov, kladenie mínových polí a budovanie cestných zátarás.

Nemeckým jednotkám sa pomerne rýchlo podarilo odsadiť Žibritov, po krátkom boji s francúzskymi partizánmi obsadiť Krupinu a zatlačiť skupinu Korda. Postúpili až k Dobrej Nive a zo smeru Senohrad sa zmocnili Oremovho Lazu a prenikli do Pliešoviec a Sásy. Ovládli tak celý trojuholník Dobrá Niva - Pliešovce a Sása.

Povstalecké velenie nariadilo na tomto úseku protiútok. Realizovať ho mala najmä 2. česko-slovenská paradesantná brigáda rozdelená do troch skupín podporovaná dvoma tankovými čatami, pancierovým vlakom Štefánik a delostrelectvom.

Brigáda bola rozdelená na tri skupiny, ktoré mali samostatne zaujať východiská do útoku každá vo svojom smere. Brigáda mala 21. októbra o 11.00 hod vyraziť do útoku v smere Breziny - Dobrá Niva.

Protiútok sa začal 21. októbra 1944 síce sa omeškaním, no spočiatku sa vyvíjal nádejne. Prvá skupina tvorená 1. paradesantným práporom vyrazila do útoku o 14.00 hod. a do večera obsadila Dobrú Nivu.

Druhú skupinu tvorili 2. paradesantný prápor a časti 3. paradesantného práporu. Skupina postupovala zo Zvolena na Môťovú a Kráľovú a počas 21. októbra na nepriateľa nenarazila.

Tretia skupina tvorená 1/1 paradesantnou rotou, doplnená tromi delostreleckými batériami a jazdeckou čatou po veľmi namáhavej ceste severnými svahmi Javoriny dorazila do Slatinských Lazov po zotmení a nadviazala kontakt s druhou skupinou.

No už v noci na 22. októbra 1944 musel veliteľ paradesantnej brigády pplk. Vladimír Přikryl odoslať 1. paradesantný prápor do Brezna nad Hronom, kde sa po prieniku pravého krídla skupiny 18. SS divízie Horst Wessel prudko zhoršovala situácia. V priebehu dňa tak útok síce pokračoval, no už bez prvej skupiny. V noci na 23. októbra sa z priestoru začali sťahovať aj ďalšie časti paradesantnej brigády. Do 25. októbra sa s výnimkou priezvedného oddielu stiahli z priestoru všetky a úsek prevzala III. Taktická skupina, podskupina Volga. V ranných hodinách 26. októbra 1944 začali jednotky bojovej skupiny Schill postupovať na Zvolen.

 Východný front 
Východný front povstaleckého územia zabezpečovala II. Taktická skupina „Volga“ podplukovníka  Michala Širicu. Skupina bola rozdelená na dva obranné úseky: obranný úsek Plesnivec pod velením kpt. Staneka a obranný úsek „Kosatec“, ktorému velil kpt. Martin Kučera.

Dňa 19. októbra 1944 vyrazili dva nemecké prápory 86. pešej divízie podporované útočnými delami v smere Hranovnica - Vernár. Nemecké jednotky útočili aj na vedľajšom smere Hrabušice - Dobšinská jaskyňa. V ceste im stáli jednotky Stanekovho obranného úseku Plesnivec II. Taktickej skupiny Fatra. Vojaci kpt. Staneka a partizáni húževnato vzdorovali, no aj napriek tomu boli zatlačení na čiaru Popová, kóta 1056 - Pusté Pole. 

V ten istý deň sa do pohybu v dvoch smeroch dali jednotky 18. SS divízie Horst Wessel. Z Jelšavy smerom na Lubeník a Veľkú Revúcu vyrazil jeden motorizovaný pluk. Pri Lubeníku sa nachádzali obranné postavenia obranného úseku Kosatec (kpt. Martin Kučera), konkrétne postavenia práporu, ktorému velil kpt. Nagy. Nagy nemal protitankové zbrane. Mal iba dve húfnice bez zameriavačov, preto nemohol protivníka zadržať. Do večera Nemci obsadili Veľkú Revúcu a ďalej tlačili Nagyho prápor na Muráň a Muránsku Hutu, pričom ho obkolesovali cez Muránsku Zdychavu v smere na Červenú Skalu, ktorej sa večer 20. septembra útokom z juhu zmocnili. Ohrozili tak čím Stanekovu skupinu, ktorá nepriateľovi vzdorovala v priestore Pusté Pole - Popová - Vernár. Nemci útočili aj na obranné postavenia pri Rimavskej Sobote, ale boli odrazení.

V smere  Rimavská Sobota - Rimavská Baňa sa síce dostali popoludní do kontaktu s obrannými postaveniami vojakov 1. ČSAS, no v útoku ďalej nepokračovali.

V priebehu dňa podnikli okupačné jednotky aj prieskumné výpady v smere Liptovská Osada - Malužiná a Turčianska Blatnica - Sklabiňa.

K večeru 19. októbra bola situácia na južnom fronte v priestore II. TS Fatra (plk. pech. Širica) obranného úseku Plesnivec nasledovná. V priestore Dobšinej a Štítnika mal pozície prápor kpt. Fedáka. Prápor kpt. Nagy organizoval obranu južne od Muráňa, ďalej na západ mala pozície jedna rota práporu kpt. Ľ Šušku, prehradzovala údolie Rimavy a bránila Rimavskú Baňu. Druhá rota práporu prehradzovala Zlatno severne od Poltára, no zatiaľ bola bez dotyku s nepriateľom. Ďalej na západ sa v dobre vybudovaných pozíciách pri Podkriváni nachádzal 18. peší prápor Váh (kpt. Florián Juračka) a pri Podrečanoch a Tomášovciach oddiely Veličkovej brigády. V priestore Oremov Laz - Senohrad sa zase nachádzala rota kpt. J. Urbana. Ešte ďalej na západ o prístupy ku Zvolenu bojoval oddiel francúzskych partizánov.

 Boj o Červenú Skalu 
V priebehu dňa rozhodol veliteľ 1. ČSAS gen. Rudolf Viest o protiútoku s cieľom zmocniť sa Muráňa. Protiútok mali vykonať jednotky, ktoré mal pod svojim velením kpt. Nagy posilnené o roty kpt. Fedáka a kpt. Chalúpku. Do tohto priestoru bolo velením povstaleckej armády nasmerovaný aj prápor kpt. J. Hrušku posilnený o horskú batériu kanónov 7,5 cm, ktorý mal zabezpečiť obranu Tisovca zo smerov Tisovec - Muráň a Tisovec - Hnúšťa. Vo večerných hodinách však dorazila na veliteľstvo 1. ČSAS správa, že nepriateľ obsadil Červenú Skalu a začal tak ohrozovať obranný úsek Plesnivec. Preto bolo potrebné zmeniť úlohy jednotiek, avšak rozhodnutia hlavného veliteľa prišli neskoro. Július Nosko popisuje stav na juhovýchodnom fronte nasledovne .Dňa 20. októbra vyrazili roty kpt. Fedáka a kpt. Chalúpku na autách z Banskej Bystrice cez Brezno nad Hronom na Červenú Skalu, kde sa po zotmení dostali do nepríjemnej situácie. Prvá rota na autách vošla do paľby nepriateľa a bola rozprášená. Po sústredení rôt predsa len povstalci na Červenú Skalu zaútočili, no útok bol neúspešný.

Druhý pokus o opätovné ovládnutie Červenej Skaly sa odohral ráno 21. októbra. Vojaci 1. ČSAS zaútočili z dvoch smerov: zo západu  za podpory pancierového vlaku Masaryk útočil prápor Nagy a roty Chalúpka a Fedák, z východu zaútočila úderná rota vyčlenená z podskupiny kpt. Staneka. Boj, počas ktorého padol kpt. Nagy, bol tvrdý, no Červenú Skalu sa povstalcom znovu získať nepodarilo. Nepriateľ definitívne získal Červenú Skalu a skomplikoval tak situáciu Stanekovej podskupine, ktorá tak k ústupu mohla využiť iba horskú cestu Telgárt - Šumiac - Vaľkovňa.

 Pád Tisovca 
Podľa nového rozkazu mal prápor kpt. Hrušku prehradiť smer Tisovec - Hnúšťa a zaistiť smer Tisovec - Muráň. V raňajších hodinách 21. októbra po vyložení v Tisovci začali vojaci práporu postupovať po oboch stranách cesty Tisovec - Muráň. Jeho veliteľ nechce strácať čas, preto nepočkal na delostreleckú batériu 7,5 cm diel, ktorá mala podporiť útok, ale meškala. Medzi 8. a 9. hodinou prekročili v priestore Dielik (kóta 575)  obranné postavenia pešej roty práporu Prvosienka a ďalej postupovali v smere na Muráň. Severovýchodne od hájovne Paseky sa dostali do nečakaného stretného boja s predvojom motorizovaného pluku 18. SS divízie Horst Wessel. Po krátkom boji kpt. Hruška nezvládol situáciu a ustúpil so svojim práporom cez hrebeň Slovenského rudohoria až do údolia rieky Hron. Úplne tak uvoľnil cestu z Muráňa do Tisovca. Cestu totiž na kóte 575 a od nej na severovýchod zaisťovala už len spomenutá pešia rota práporu Prvosienka. Keď jeho veliteľ zistil, aká je situácia, okamžite presunul do priestoru Dielik aj druhú rotu, ktorej postavenie bolo pri Rimavskej Píle.

V popoludňajších hodinách zaútočili Nemci to čelným útokom podporeným obchvatmi severne a južne od kóty 575 Dielik. Do 14. hodiny vyvrátil obranu práporu Prvosienka a donútili ho ustúpiť na juhozápad, čím si uvoľnil cestu na Tisovec, ktorý obsadili do 15. hodiny. Svoj útok zastavili hoci mali uvoľnenú cestu údolím Rimavy na juh.

Po prijatí hlásenia veliteľa II. TS, že nepriateľ zaútočil na prápor Prvosienka, ponáhľali sa do priestoru náčelník štábu 1. ČSAS mjr. Nosko a povereník pre obranu pplk. Ferjenčík. Cestou stretávali ustupujúcich vojakov a partizánov. Nikto nepoznal situáciu no všetci jednomyseľne tvrdili, že Tisovec padol. O niečo neskôr sa o tom obidvaja presvedčili na vlastné oči. V údolí Furmanca sa veliteľ práporu Prvosienka snažil organizovať obranu v smere Tisovec - Brezno nad Hronom, pričom využil batériu diel 7,5 cm diel, ktorá medzitým dorazila.

V dôsledku zlej situácie pri Tisovci zrušilo velenie 1. ČSAS obranné postavenie jednej roty práporu kpt. Šušku, ktoré sa nachádzalo pri Rimavskej Bani. Rota predtým odolala nemeckému útoku a podľa nového rozkazu mala v noci na 22. októbra zaujať nové obranné postavenie na kóte 549 Chorepa západne od Klenovca. Mala tak chránila tylo obranného postavenia južne a juhozápadne od Kokavy nad Rimavicou.

Na juhu ovládol protivník údolie Rimavy a začal postupovať na Kokavu nad Rimavicou cez Klenovec a údolím Rimavice.

Po páde Tisovca nebola do polnoci 21. októbra v smere od Brezna nad Hronom žiadna väčšia jednotka. V priestore Pod Dielom sa nachádzala delostrelecká batéria 7,5 cm a jednotlivci z práporu Prvosienka. Aby zaistil smer na Brezno nad Hronom a znemožnil nepriateľovi vpadnúť do tyla jednotiek 1. ČSAS pri Malužinej rozhodol veliteľ II. TS plk. pech. Širica posilnil tento priestor novosformovaným práporom kpt. Lehotského. Súčasne bol do Lomu nad Rimavicou nasadený novosformovaný prápor kpt. Čordu, ktorý mal zaistil Slovenské rudohorie pred ďalším prenikaním nepriateľa údolím Hrona a na smere Lučenec - Zvolen. Do priestoru Brezna nad Hronom bol z útoku na Krupinu odvelený 1. paradesantný prápor, ktorý bol zároveň podriadený II. TS Fatra.

Aby nedošlo k izolácii podskupiny Plesnivec kpt. Staneka, obdržal Stanek 21. októbra rozkaz ustúpiť cez Telgárt a Šumiac do obranných postavení pri Heľpe, kam nasledujúci deň za cenu veľkých strát na ľuďoch a materiáli aj ustúpil.

O polnoci 21. októbra bola situácia na južnom a juhovýchodnom smere nasledovná: Nepriateľ držal Červenú Skalu - Muráň - Tisovec - Rimavskú Sobotu - Lučenec - Krupinu a Banskú Štiavnicu. Jednotky II. TS Fatra, ktoré sa počas dňa márne pokúšali opätovne získať Červenú Skalu, prehradili údolie rieky Hron západne od Červenej Skaly a podskupina Plesnivec kpt. Staneka ustupovala do nových obranných postavení pri Heľpe, kde mala zaistiť obranu Brezna nad Hronom od východu. Od Dobrej Nivy sa na ohrozený smer Brezno nad Hronom - Tisovec v noci na 23. októbra presunula aj rota Urban.

Jednotky III. TS Gerlach držali priestor Dobrá Niva - Oremov Laz - Podkriváň (kpt. Juračka)

 Smer Lučenec - Zvolen 
V dňoch 22. októbra a 23. októbra sa situácia na juhovýchode a juhu skomplikovala. SS divízia Horst Wessel pokračovala v tlaku na povstalecké jednotky prehradzujúce smer Lučenec - Zvolen, pričom v tomto smere nasadilo velenie divízie väčšinu svojich jednotiek. Ráno 22. októbra vyrazili nemecké jednotky v dvoch smeroch: Lučenec - Vidiná - Mýtna a Lučenec - Stará Halič - Divín - Mýtna. Partizáni z brigády pplk. Veličku neboli schopní zastaviť útok, preto útočníci do večera obsadili Mýtnu, čím sa dostali do kontaktu s obranným postavením práporu Váh kpt. Juračku v Podkriváni. Nakoľko prevaha nepriateľa postupujúceho v tomto smere bola výrazná, rozhodol veliteľ 1. ČSAS o definitívnom ukončení útoku na Krupinu a odvelení ďalších dvoch skupín paradesantnej brigády z priestoru Dobrá Niva do priestoru Syroň - Ježová - Detva na prekrytie tohto smeru Podkriváň - Zvolen.

Napoludnie 23. októbra dopadol na postavenia 18. pešieho práporu Váh (kpt. Juračka) v Podkriváni úder hlavnej časti SS divízie Horst Wessel. Povstaleckí vojaci húževnato vzdorovali, no v popoludňajších hodinách sa protivník vklinil do postavenia práporu a delostreleckou a mínometnou paľbou ovládol križovatku severozápadne od obce. Postavenie práporu bolo narušené, navyše hrozil obchvat od Kokavy nad Rimavicou po hradskej na Kriváň cez Detviansku Hutu.

Vo večerných hodinách preto obdržal veliteľ práporu rozkaz, aby sa so zbytkami práporu stiahol do priestoru Vígľaš - Pstruša a stal sa zálohou 2. česko-slovenskej paradesantnej brigády. V noci na 24. októbra tak bol v pohybe zbytok práporu Váh z Podkriváňa na Vígľaš a súčasne aj súčasne aj časti 2. ČSSPB z Dobrej Nivy do priestoru Kriváňa a Stožky. K obci Kriváň sa od Pliešoviec stiahla aj tanková čata por. Ľubomíra Rumana a na trať Lučenec - Zvolen s východzím stanoviskom v obci Vígľaš sa presunul aj pancierový vlak Štefánik.

 Smer Malužiná 
V priestore Malužiná, kde útočila skupina Wittenmayer, bola obrana povstaleckých vojakov posilnená o 1. paradesantný prápor. Čelný nemecký útok bol doprevádzaný obchvatným manévrom cez Svätojánsku dolinu. Vojaci podskupiny početnejšiemu protivníkovi húževnato vzdorovali, no ten aj napriek tomu postupoval. Až keď hrozil obchvat od Brezna padlo rozhodnutie vyprázdniť Čertovicu a ustúpiť na hrebene Nízkych Tatier do oblasti Ďumbiera a Rovnej Hole podľa pokynov velenia armády.

 Situácia ku 24. októbru 
Situácia II. TS Fatra sa javila najkritickejšou. Ráno 24. októbra začali nemecké jednotky z dvoch smerov útočiť na Brezno nad Hronom a to od Červenej Skaly údolím rieky Hron a v smere od Tisovca cez Slovenské Rudohorie. Útok od Tisovca mohol izolovať skupiny kpt. Staneka, ktorá sa húževnato bránila pri Heľpe.

Od rána 24. októbra začali jednotky SS divízie Horst Wessel postupovať aj v smere Podkriváň - Vígľaš. Veliteľ paradesantnej brigády plk. Vladimír Přikryl, ktorý mal svoje stanovište vo Zvolenskej Slatine obsadil stanovené obranné postavenie kóta 690 Siroň - trig. 615 Ježová s vysunutí poľných stráží k Detve. Využil na to jednotky oboch skupín 2. paradesantného práporu. Juhozápadný bok kryl nedoorganizovaný prápor J. Trojana a východný bok dve roty práporu Váh kpt. Juračku.

Na takto zorganizovanú obranu zaútočila väčšia časť SS divízie Horst Wessel. Nemci obsadili Detvu a kótu Siroň. Jeho hlavné sily zaútočili údolím rieky Slatina na stred obrany na železničnú zastávku Stožok. Protiútok 1. ČSSPB navrátil povstalcom kontrolu nad kótou Siroň, ktorú udržali až do večera 24. októbra.

Podskupina Plesnivec kpt. Staneka udržala do večera Polomku. Rota kpt. Šušku ustúpila z Kokavy nad Rimavicou do priestoru Lom nad Rimavicou - Sihla.

Na Brezno sa začali okupačné jednotky tlačiť z troch smerov. K útokom z východu a juhovýchodu pribudol aj útok zo severu v smere Liptovský Hrádok -  Kráľová Lehota, odkiaľ začala postupovať skupina Wittenmayer. Za tejto situácie bol veliteľa armády gen. Viest nútený zúžiť priestor obrany. Širicova II. TS dostala rozkaz (25.844 Taj. 3 oddel 1944 zo dňa 25. októbra 1944), podľa ktorého mala v priebehu 25. a 26. októbra ustúpiť údolím Hrona na Banskú Bystricu, aby v konečnej fáze, teda ku 27. októbru zaujala obranné postavenia v Nízkych Tatrách od Jasenovskej doliny, až po Moštenicu, kde mala nadviazať kontakt s jednotkami IV. TS Muráň.

Podľa ústupového manévra mala podskupina Kosatec (kpt. Martin Kučera) zaujať líniu Chopok - trig. 2004 - Chabenec, trig. 1955. Stanekova podskupina Plesnivec mala prehradiť údolie Jasenovského a Suchého potoka a to na čiare Čierny diel trig. 1145 - kóta 1122, skupina Lehotského mala prehradiť údolie potokov Sobotnica a Bukovec. 2.pp mal prehradiť údolie Moštenice a Hiadeľa, pričom mal nadviazať styk s práporom Oškvarek na hrebeni v Jamách.

 Severný front 

Na severnom bojisku pokračoval odpor VI. TS Zobor (plk. Ján Černek). Popoludní 23. októbra protivník (SS brigáda Dirlewanger) prudko zaútočila aj na postavenia v priestore vrchu Ostrô, kóta 1062. Boj trval až do večera, keď jedna rota VI. TS musela pod tlakom presily ustúpiť na južné svahy priestoru Bukovina. Po šiestich týždňoch bojov Nemci vrch Ostrô definitívne ovládli.

Ku 24. októbru sa na západnom krídle VI. TS Zobor Nemci zmocnili Šiprúňa, trig. 1463, Smrekovice, kóty 1488 a zastávky Podsuchá. Veliteľ VI. TS plk. pech. Ján Černek nasadil jednu rotu kpt. Mravca na hranicu Ploská, trig. 1533

 Západ front - Veľká Fatra 
Na západnom bojisku odolávali nemeckým útokom partizáni brigády kpt. Jegorova. Divízia Tatra útočila na postavenia Jegorovovej brigády v Gaderskej doline, Necpalskej doline, Blatnickej doline a Belianskej doline. Partizánov zatlačovala brigáda Dirlewanger na hrebene Veľkej Fatry, čo sa jej do večera 25. októbra aj podarilo, pričom prišla do kontaktu s rotou kpt. Mravca z VI. TS na hranici Ploská, trig. 1533

V Kremnických vrchoch držala svoje postavenia IV. TS Muráň a priesmyk Horný Šturec blokovali jednotky I. TS Kriváň. Velenie I. TS sa z Banskej Bystrice presunulo do Harmanca.

 Ústup do hôr 

 Plán ústupu do nových postavení 
Dňa 20. októbra 1944 konalo zasadnutie Rady na obranu Slovenska. Na základe informácií o presunoch jednotiek protivníka a jeho bojových aktivitách hodnotil veliteľ armády gen. Rudolf Viest situáciu ako veľmi vážnu a to najmä na južnom a juhovýchodnom fronte, pričom vyhliadky jednotiek 1. česko-slovenskej armády na Slovensku na úspešný odpor voči pripravovanému a predpokladanému útoku okupačných jednotiek, hodnotil ako zlé. Viest podrobne rozobral situáciu vlastných síl, zhodnotil silu jednotlivých taktických skupín ako aj silu protivníka ku 20. septembru. Všetky správy boli pre 1. česko-slovenskú armádu na Slovensku negatívne.

Veliteľ armády ďalej prítomným oznámil, že sa v posledných dňoch niekoľkokrát obrátil o pomoc na vládu a exilového prezidenta v Londýne a oboznámil ich so zhoršujúcou sa situáciou, no dostalo sa mu len chabej útechy a návrhov, ako majú počínať. Žiadna pomoc ale prisľúbená nebola.

Súčasne dal Viest návrh na riešenie situácie v prípade, že sa situácia bude zhoršovať. Navrhol tri varianty:

 Sústrediť armádu v juhovýchodnom priestore povstaleckého územia a prebiť sa z obkľúčenia k Červenej armáde v smere Muráň - Jelšava - Tornaľa - Banrévé.
 Ustúpiť s väčšinou jednotiek na horské obranné postavenie v Nízkych Tatrách a Veľkej Fatre a so zvyškami jednotiek vytvoriť širokú partizánsku oblasť v Slovenskom rudohorí. Centrálna oblasť mala byť ohraničená Hrochoťskou dolinou, Poľanou, Klenovským Veprom a masívom Kohúta. Sídlom povstaleckých orgánov, armády a partizánov sa mali stať Donovaly.
 Prejsť okamžite po začiatku generálneho ofenzívy na partizánsky spôsob boja a to v miestach, kde sa jednotky práve nachádzali.

Po diskusii bol prijatý druhý návrh s tým, že armáda na ustúpi na horské obranné postavenia a bude mať na pamäti celkový prechod na partizánsky spôsob boja. Prítomní partizánski velitelia však už realizovali presun na základne v horách, o čom členov rady neinformovali.

O 15.00 hod. sa na základe žiadosti veliteľa armády konalo zasadnutie Predsedníctva Slovenskej národnej rady. Veliteľ armády informoval predsedníctvo o zámeroch. Nakoľko šlo o ďalekosiahle rozhodnutie, chcel ho mať veliteľ armády schválené nielen od Rady obrany Slovenska, ale aj od predsedníctva.

Podľa názoru veliteľa armády gen. Rudolfa Viesta si Nemci pod vplyvom zhoršujúcej sa situácie v Maďarsku hodlali uvoľniť potrebné komunikácie na Strednom Slovensku. Aby zabránil celkovému zničeniu armády a ušetril sily na vytvorenie záloh, aj počas zasadnutia predsedníctva navrhol Viest ustúpiť do horských oblastí Nízkych Tatier a Veľkej Fatry a uvoľniť tak Banskú Bystricu a údolie Hrona. Menšie sily mali zostať na Poľane a narúšať akcie protivníka proti obranným postaveniam armády.

Keďže v priebehu 22. októbra sa situácia prudko zhoršila, zvolal veliteľ armády na 19. hodinu poradu veliteľov taktických skupín a veliteľa paradesantnej brigád, na ktorej konkretizoval svoje závery. Aby sa 1. ČSAZ vyhla zničeniu mali jej jednotky pod tlakom nepriateľa vykonať preskupenie obranných postavení. Mali byť vytvorené tri obranné oblasti:

 Oblasť (pod priamym velením veliteľa armády) bola na severe ohraničená obranným úsekom VI. TS Zobor (plk. pech Ján Černek), na západe zase úsekom partizánskej brigády kpt. Jegorova. úsekom I. TS Kriváň (pplk. pech. Jozef Tlach) a jednotkami IV. TS Muráň (plk. pech. Mikuláš Markus) , ktoré sa nachádzali v priestore Kordík. Jednotky IV. TS, ktoré sa nachádzali južne od Kordík sa mali sa mali postupne stiahnuť do priestoru severne od Banskej Bystrice, do obranných postavení, ktoré mali od 23. októbra začať budovať jednotky V. TS.
 Oblasť (plk. pech. Michal Širica). Na severe a západe mala byť oblasť ohraničená hranicami II. TS, ktorej Širica velil. Južnú hranicu oblasti tvorili južné svahy Nízkych Tatier a na východe Hromádka, kóta 1661 - Veľký Bok, trig. 1723. Obsadiť ju mali jednotky II. TS Fatra s výnimkou práporov kpt. Šušku a kpt. Čordu, ktoré sa nachádzali v oblasti Kokavy nad Rimavicou, Klenovca a Lomu nad Rimavicou, ktoré boli podriadené veliteľovi Oblasti 3.
 Oblasť (plk. pech. Mikuláš Markus). Na severe ju ohraničujú severné svahy Poľany, trig. 1459 - Vepor, trig. 1255 až po Podbrezovú, na východe údolie rieky Čierny Hron na Javorinu, trig. 1166 a Kokavu nad Rimavicou, na juhu Ipeľ, trig. 1058 - Detvianske Lazy, na západe Poruba, Hrochoť, Detvianske Lazy na južných svahoch. Oblasť mali obsadiť jednotky III. TS Gerlach.

Boli vydané pokyny pre Leteckú skupinu, ktorá mala jednotlivými časťami posilniť niektoré úseky. 2. česko-slovenská paradesantná brigáda mala byť najskôr použitá na prehradenie smeru Lučenec - Zvolen a neskôr ako pohyblivá záloha veliteľa armády v priestore Staré Hory - Motyčky. Pôvodne ústne vydaný rozkaz bol potvrdený operačným rozkazom č. 25.808 Taj. 3 oddel 1944.

V súvislosti s realizáciou plánu došlo podľa rozkazu veliteľa armády k výmene veliteľov taktických skupín III a IV. Velenie nad IV. TS Muráň mal prevziať plk. pech. Pavol Kuna, dovtedajší veliteľ III. TS Gerlach. Pôvodný veliteľ IV. TS plk. pech. Mikuláš Markus mal prevziať velenie nad III. TS a ako mladší a pohotovejší veliteľ mal prejsť na partizánsky spôsob boja.

Ako prvá začala ustupovať už 23. októbra V. TS, ktorá sa zo Slovenskej Ľupče presunula do Španej doliny. Taktická skupina mala v tom čase charakter pracovnej skupiny a po presune začala na južných svahoch Nízkych Tatier na úseku od Laskomera až po údolie Hiadeľského potoka budovať obranné postavenia.

III. TS Gerlach sa pred ústupom musela preskupiť. No ústup jednotiek skupiny od Dobrej Nivy a Breznice cez Zvolen na juhovýchod do Lieskovca, Zvolenskej Slatiny a potom na západné svahy Poľany sa kryl s ústupom 2. česko-slovenskej paradesantnej brigády a jednotiek, ktoré od východu tlačili Nemci. To stanovil operačný rozkaz veliteľa 1. česko-slovenskej armády na Slovensku 25.829 Taj. 3 zo 24. októbra 1944.

 Preskupovanie jednotiek 
Preskupovanie jednotiek sa aj napriek dažďu uskutočňovalo v noci na 25. októbra 1944. Pozície juhovýchodne od Zvolenskej Slatiny začali opúšťať jednotky 2. česko-slovenskej paradesantnej brigády, pričom vyprázdnili aj kótu Siroň, ktorú po protiútoku udržali až do večera. Krytie tohto priestoru na čiare kóta 453 - juhovýchodný a južný okraj Očovej - južné svahy Jablonovej, trig. 389 Piesky, prevzali dva prápory III. TS (mjr. Š. Želinský a kpt. A. Búrik), ktoré sem ustúpili z priestoru západne od Zvolena. Pred touto obrannou čiarou mala na čiare kóta 474 Šamilovec - Vígľaš pozície skupina kpt. Juračku. Obranu Zvolena mal priamo prevziať prápor kpt. Jeleníka. V prípade, žeby nepriateľ spozoroval ústup 2. ČSSPB a pokračoval v prenasledovaní, mali oba prápory obsadiť bližšiu čiaru (prápor mjr. Želinského Zolnú a kpt. Búrika Lieskovec).

Ostatné jednotky III. TS podskupiny Volga (mjr. Š. Murgaš) mali ustúpiť do Kováčovej (prápor kpt. Petríka) a na Sliač (prápor kpt. Kapišinského) a odtiaľ mali byť pripravené k zásahu vo Zvolene. Podskupina Ipeľ (kpt. A. Korda) zostávala na mieste a kryla prístup ku Zvolenu zo západu. Neskôr mala ustúpiť na Banskú Bystricu a odtiaľ zo severu z údolia Hrona.

2. česko-slovenská paradesantná brigáda (okrem 1. paradesantného práporu, ktorý sa podieľal na obrane Brezna) sa mala po ústupe cez Zvolen sústrediť v priestore Hájniky, kde mala byť pripravená zaútočiť na Zvolen, alebo zaujať obranu na čiare Vlkanová - Badín.

Preskupenie jednotiek III. TS Gerlach a 2. česko-slovenskej paradesantnej brigády stanovoval operačný rozkaz 25.829 Taj. 3 oddel. 1944 veliteľa 1. ČSAS gen. Rudolfa Viesta. V rozkaze mimo iného stálo :

 Ústup 
Velenie povstaleckej armády vybralo Slovenské rudohorie ako budúcu partizánsku oblasť zámerne. Výhodu poskytoval fakt, že najvyššie vrchy Poľana, Fabova Hoľa, Veľká Stožka, Kohút boli zalesnené a existovali tu možnosti zásobovania jednotiek prostredníctvom roztrúsených horských poľnohospodárskych usadlostí a podhorských dedín a lazov, kde bolo možné žiť a 0pôsobiť aj v tých najťažších zimných podmienkach.

Z III. TS bolo do rudohoria nasmerovaných 6 práporov pechoty a niekoľko delostreleckých batérií, z II. TS väčšina jednotiek. Do Slovenského rudohoria bola nasmerovaná aj Letecká skupina.

Zhoršovala sa situácia II. TS (plk. pech. Michal Širica). Popoludní 25. októbra sa Nemci zmocnili prvého oporného bodu na operačnej základni Brezno nad Hronom. Letisko, ktoré bolo dokončené len deň predtým, muselo byť zničené. Veliteľstvo II. TS ustúpilo do Brusna a ďalej na hrebeň Nízkych Tatier do Magurky.

Počas 25. októbra pokračoval nemecký útok aj v smere Kriváň - Zvolen. Zatiaľ čo dva prápory paradesantnej brigády ustúpili, prápory kpt. Búrika a mjr. Želinského držali svoje postavenia až do večera.

V noci z 24. na 25. októbra odleteli z povstaleckého územia za front lietadlá 1. česko-slovenského stíhacieho leteckého pluku. Letecký personál prešiel na partizánsky spôsob boja. Zhoršujúca sa situácia na fronte tak znemožnila prílet ďalších posíl ako La-5FN, tak najmä bojových lietadiel Iljušin Il-2, ktoré prisľúbil veliteľ 2. leteckej armády gen. Krasovskij.

Počas 25. októbra začala z Kremnických vrchov do nových postavení severne od Banskej Bystrice ustupovať aj IV. Taktická skupina Muráň. Otočným bodom medzi západným frontom I. TS a novým južným frontom IV. TS sa mal stať priestor Ostrý vrch - Kordíky. Z tohto priestoru až po Moštenickú dolinu sa tiahla nová obranná línia IV. Taktickej skupiny s hlavným smerom obrany Banská Bystrica - Ulmanka - Staré hory. Prápor kpt. Oškvarka, ktorý ustupoval do Moštenickej doliny, bol podriadený pod IV. TS.

Počas dňa vyslalo svoj ubytovací sled na Donovaly aj veliteľstvo armády.

Výrazná vyčerpanosť a deprimovanosť sa prejavila aj u vojakov a dôstojníkov II. TS. Väčšia časť vojakov Stanekovej podskupiny prešla svojvoľne na partizánsky spôsob boja, mnohí, keďže poznali tento kraj, nakoľko boli zmobilizovaní práve tu, sa ukryli po dedinách. Z troch práporov podskupiny Plesnivec zostal kpt. Stanekovi po ústupe z Brezna k dispozícii len jeden neúplný. Podobne dopadol aj prápor Prvosienka (prápor Tisovčanov) a prápor kpt. Lehotského. Zvyšok práporu Prvosienka prešiel na partizánsky spôsob boja už 25. októbra po ústupe v oblasti Fabovej hole.

 Obrana Banskej Bystrice 
Obrana Banskej Bystrice prešla do kompetencie posádkového veliteľstva Banská Bystrica a posádkovému veliteľovi boli podriadené všetky jednotky v okolí mesta.

V priestore mesta boli vybudované opevnenia. Opevnený bol Urpín, východné svahy Kremnických vrchov, južné okraje Kráľovej, priestor Pršany - Podlavice. Opevnený bol aj východný okraj Banskej Bystrice, najmä priestor južne od železničnej stanice na rieke Hron.

Veliteľ armády rozkazom č. 25.842 zo dňa 25. októbra vyčlenil k obrane mesta početné jednotky

 Prápor kpt. Oškvarku zasadený v obrane v priestore Dolná Mičiná.
 Rota kpt. Urbana, ktorá sa nachádzajúca v priestore Kremnička - Skalinec.
 Asistenčná rota veliteľa armády, zasadená v obrane v priestore Peťovský háj - Valentová.
 Batéria DPLP (Delostrelecký protilietadlový pluk) s určením na streľbu proti útočnej vozbe a úderná rota. Dva kanóny batérie sa nachádzali v priestore Kremničky a ďalšie dva v priestore Horná Mičiná.
 Prápor mjr. Kordu
 Skupina Sviček, vojaci od náhradného autopráporu a od autoparku.
 Dve čaty tankov po ústupe od Zvolena.
 Jedna motorizovaná delostrelecká batéria 8 cm poľných diel v priestore južne od Šálkovej ( I. batéria Drozda).
 Všetky strážne oddiely nachádzajúce sa v okolí Banskej Bystrice.

Veliteľ armády gen. Viest netrval na obrane Banskej Bystrice za každú cenu a ústup z mesta bol viac-menej plne v kompetencii posádkového veliteľa. Súčasne s týmto rozkazom bol vydaný aj rozkaz o likvidácii všetkých mostov cez rieku Hron a cez potoky Harmanec a Bystrica.

Obrannú líniu pred Banskou Bystricou tak mala zaistiť na čiare Badín - Vlkanová iba 2. ČSSPB. Jej veliteľ plk. Přikryl  mohol na obranu južných prístupov k mestu vyčleniť len dve roty 2. paradesantného práporu, priezvedný oddiel, jednu neúplnú batériu kanónov 76,2 mm, jednu batériu kanónov 45 mm a jednu ženijnú čatu. Okrem nich mal k dispozícii dva tanky LT vz. 38.

 Situácia od 26. do 27. októbra 
V priestore Zvolena sa jednotky 1. Česko-slovenskej armády preskupovali podľa plánu a pridelené priestory zaujali do večera 25. októbra. Po zotmení došlo ku kontaktu obrancov Zvolena s nepriateľom.

Preskupovanie IV. TS Muráň sa do večera 25. októbra vďaka zalesnenému terénu skončila úspešne. Na východnom bojisku sa však situácia aj naďalej zhoršovala.

Dňa 25. októbra Nemci obsadili Brezno a do večera toho dňa prišli do kontaktu s obranou 1. paradesantného práporu vybudovanou v priestore Podbrezová. V dôsledku tejto situácie sa musela časť zásob pre III. obrannú oblasť vrátiť do Banskej Bystrice a viac nebola na miesto určenia odoslaná. Situáciu navyše zhoršovali správy od všetkých taktických skupín o zlom morálnom stave jednotiek, únave a vyčerpanosti.

Veliteľ armády gen. Viest preto rozhodol, že všetky jednotky, ktoré sa nachádzajú južne od Banskej Bystrice sa stiahnu na priestoru severne od centra povstania. Chcel tým zabrániť, aby došlo ku ich odrezaniu v prípade prieniku nepriateľa z východu od Podbrezovej. Paradesantná brigáda mala kryť ústup obranou na čiare Badín - Vlkanová. František Fajtl si na tie chvíle v knihe Opäť doma spomína takto :Ráno 26. októbra obnovila postup bojová skupina Schill, obsadila Dobrú Nivu a po krátkych prestrelkách sa zmocnil Zvolena. Cestu na Zvolen im uľahčil neporušený strategický most na sútoku Slatiny a Neresnice. Deputácia zvolenských občanov si totiž na velení povstaleckej armády vynútila, aby nebol zničený. Po obsadení kasární Pešieho pluku 3 sa okupantom podarilo zajať poslednú telefonistku, ktorá práve telefonoval s veliteľom armády. Vďaka neprerušenému spojením vyzval nemecký veliteľ I. práporu Schillu SS-Ostuf. Hans Kettgen, ktorý sa mesta zmocnil, vyzval velenie povstaleckej armády, aby kapitulovalo. Pplk. Nosko nevedel dobre po nemecky preto si nechal zavolať plk. Karola Pekníka, pričom do Noskovej kancelárie prišiel aj gen. Golian (veliteľ armády gen. Viest bol v tom čase na predsedníctve Slovenskej národnej rady). Plukovník Pekník tlmočil požiadavky nemeckého veliteľa.

 Okamžité prepustenie všetkých zajatcov nemeckej armády.
 Okamžité prepustenie všetkých internovaných občanov nemeckej národnosti.
 Celá armáda musí okamžite zložiť zbrane a bude zajatá.

Pekník tlmočil odpoveď:

 Internovaní občania nemeckej národnosti a zajatí vojaci boli prepustení cez front 25. októbra v smere Zvolen - Dobrá Niva.
 1. Ćesko-slovenská armáda na Slovensku nebude nikdy kapitulovať a odmieta akékoľvek rozhovory o kapitulácii.

Hneď po tomto telefonát bol vydaný rozkaz prerušiť všetky telefónne vedenia pri Hájnikoch.

Od raňajších hodín 26. októbra útočili nemecké jednotky na Banskú Bystricu zo smeru Brezno nad Hronom - Čertovica a pokúsili sa vpadnúť do tyla podskupine Kosatec kpt. Kučeru. Skupina včas ustúpila na hrebeň Nízkych Tatier do priestoru Ďumbier - Rovná hoľa. Veliteľstvo II. TS Fatra ustúpilo do Brusna a ďalej cez hrebene Nízkych Tatier na Magurku. Súčasne začal pluk SS brigády Dirlewanger zostupovať z hrebeňov Veľkej Fatry do tyla VI. TS Zobor a do večera 26. októbra sa zmocnil Strednej Revúcej.

V ten istý deň ako podpora pechoty kpt. pech. Jozefa Čambalíka zasiahol na medzi Horným Harmancom a tunelmi pri Čremošnom  do bojov aj pancierový vlak Masaryk (veliteľ kpt. útv. Ján Kukliš). Po správach o páde Banskej Bystrice a hrozbe obkľúčenia sa vlak stiahol do stanice Horný Harmanec, kde ho posádka po zneschopnení opustila.

Podobne postupoval aj veliteľ pancierového vlaku Hurban kpt. útv. Martin Ďuriš-Rubanský. Po správe o evakuácii Banskej Bystrice presunul 26. októbra bojovú súpravu vlaku zo Slovenskej Ľupče na jeho pôvodnú trať Harmanec - Čremošné. V stanici Horný Harmanec posádka súpravu znehodnotila a rozišla sa.

Po 11.00 hod. začali nemecké jednotky po oboch stranách Hrona postupovať zo Zvolena na Banskú Bystricu. Jednotky bojovej skupiny Schill postúpili v smere Hronská Brezmica - Budča a začali ostreľovať Kováčovú a letisko Tri Duby. Povstalci už letisko opustili, pričom zapálili hangáre, budovy a poškodené lietadlá.

V rovnakom čase utekali nahor údolím Hrona na autách, vozoch aj pešo tisícky vojakov, partizánov a civilných osôb. Hrozilo akútne nebezpečenstvo, že Nemci tieto neusporiadané húfy zmasakrujú. Priezvedný oddiel 2. ČSSPB preto spoločne s dvomi tankami LT vz. 38 podnikol z Hájnikov výpad a postup okupantov aspoň nakrátko spomalil.

O 11.00 hod. obdržal veliteľ 2. česko-slovenskej paradesantnej brigády plk. Přikryl ústny rozkaz o ústupe jeho brigády na južný okraj Radvane nad Hronom. Veliteľstvo brigády sa malo presunúť do budovy velenia armády a po zničení mostov cez Hron a potok Harmanec mala brigáda podľa pôvodných plánov ustúpiť na Staré Hory a Donovaly, kam v popoludňajších hodinách ukončilo presun aj veliteľstvo 1. Česko-slovenskej armády, ktoré sa etablovalo v hotely Šport. Na Donovaly sa presunuli všetky zahraničné vojenské styčné misie.

Paradesantná brigáda bola jednou z posledných povstaleckých formácií, ktoré si ešte zachovávali bojaschopnosť a akcieschopnosť. Príslušníci brigády dokázali líniu Badín – Vlkanová udržať, ale keď im večer začal hroziť obchvat zo smeru od Hornej Mičinej, začali sa o 20.30 na rozkaz generála Viesta sťahovať na južný okraj Banskej Bystrice.

Do boja pred Banskou Bystricou sa zapojil aj jeden zo zakopaných tankov LT vz. 35, konkrétne stroj pod kótou Peťovský háj, ktorý obsadil neznámy tankista a dvaja miestni dobrovoľníci, bratia Ondrej a Pavol Lovčičanovci. Spustili z neho paľbu na nemecké vozidlá prichádzajúce po ceste z Badína a dočasne ich prinútil zmeniť smer postupu. Ostatné zakopané LT vz. 35 boli svojimi osádkami opustené. 

V priebehu 26. októbra stratilo velenie armády spojenia s veliteľstvami taktických skupín, ktoré sa nenachádzali na nahlásených stanovištiach. Chýbali aj informácie o protivníkovi. Jednotky, ktoré mali brániť Banskú Bystricu sa pod rozkazom o všeobecnom ústupe postupne rozpadali a vojaci svojvoľne odchádzali k partizánom. Na porade veliteľa armády, prednostov oddelení a veliteľov zbraní zaznel návrh, aby veliteľ povstaleckej armády okamžite prešiel s celou armádou na partizánsky spôsob boja. Gen. Viest ho odmietol ako predčasný.

Na svitaní 27. októbra dostal veliteľ VI. TS Zobor rozkaz, aby so svojimi jednotkami ustúpil južne od Liptovskej Osady a vyhol sa tak obkľúčeniu zo smeru od Strednej Revúcej. Veliteľstvo VI. TS sa malo presunúť do kúpeľov Korytnica. Obsadením Strednej Revúcej si Nemci odkryli smer Veľký Šturec - Motyčky. Veliteľstvo 1. ČSAS už nemalo tento smer čím prehradiť.

V raňajších hodinách 27. októbra ustúpila z Banskej Bystrice aj paradesantná brigáda.

Kriticky sa vyvíjala situácia IV. TS Muráň. Banská Bystrica zohrávala v ústupe jednotiek skupiny dôležitú úlohu no po jej obsadení nepriateľom musela skupina ustupovať za veľmi sťažených podmienok cez Harmanec, alebo cez Kostiviarsku. Do svojich nových postavení severne od Banskej Bystrice sa z jednotiek IV. TS podľa plánu dostali len jednotlivci.

V priebehu dopoludnia 27. októbra prišiel na Donovaly veliteľ II. TS Fatra plk. Michal Širica a oznámil, že úlohu obrany južných svahov Nízkych Tatier splniť nemôže, pretože už nemá dostatok organizovaných jednotiek a s tými čo má, ťažko udržiava spojenie. Žiadal o povolenie prejsť na partizánsky spôsob boja.

V priebehu dopoludnia odrazila ťažká protilietadlová batéria (kanóny 88mm Flak) niekoľko náletov nepriateľských lietadiel na Donovaly. Štáb armády navštívil mjr. Sehmer, náčelník anglickej styčnej misie a zaujímal sa o situáciu a ďalší osud armády. S veliteľstvom armády do Nízkych Tatier ustupovala aj sovietska a americká vojenská misia.

Podľa prijatých hlásení veliteľov bola situácia napoludnie taká, že už nemal kto zaujať obranné postavenia horských oblastí. Velitelia a jednotky svojvoľne prechádzali na partizánsky spôsob boja. Veliteľ armády gen. Viest a jeho štáb už nemali ako zastaviť rozklad armády.

V popoludňajších hodinách 27. októbra sa veliteľ armády Viest zúčastnil porady na predsedníctve Slovenskej národnej rady. Na štábe povstaleckej armády medzitým konzultovali a koncipovali návrh príslušného rozkazu pre jednotky armády. 

Po zvážení všetkých faktorov bolo prijaté rozhodnutie, že prechod na partizánsky spôsob boja sa mal uskutočniť len na základe dobrovoľnosti. Viest kategoricky odmietol návrh, aby priamu ochranu veliteľa armády zabezpečovala časť 2. paradesantnej armády, ktorá mala zabezpečiť aj prípadné prebojovanie sa z Nízkych Tatier do Slovenského rudohoria s odôvodnením, že nechce oslabovať bojové jednotky. K ochrane veliteľa armády tak zostala len štábna rota, vysokoškolský strážny oddiel a jazdecká čata veliteľa armády, čo neboli práve bojové ani skúsené jednotky.

Nemcom ústup jednotiek paradesantnej brigády neunikol. Veliteľ I. práporu skupiny Schill SS-Ostuf. Kettgen preto rádiotelegraficky požiadal štáb okupačných vojsk, aby mohol zaútočiť na Banskú Bystricu. Odpoveď, ktorú obdržal, bola negatívna. Operačný plán generála Höfleho totiž stanovil, že hlavné centrum povstania bude dobyté koncentrickým útokom 28. októbra 1944, teda symbolicky v deň vzniku československého štátu. Dovtedy mala skupina Schill zostať zakopaná v obranných pozíciách.

O polnoci na 27. októbra 1944 spozorovali prieskumné hliadky I. práporu Schill na strane povstalcov nepokoj a pohyb. Veliteľ práporu Kettgen, ktorý bol pevne rozhodnutý, že jeho muži musia do Banskej Bystrice vstúpiť ako prví, sa rozhodol situáciu využiť a napriek zákazu nariadil svojim jednotkám, aby vyrazili vpred. Ráno približne o 7.00 hod. dosiahli jednotky bojovej skupiny Schill južný okraj mesta a zakrátko vošli do centra. Približne o 11.00 hod. vošli do Banskej Bystrice aj prvé obrnené vozidlá SS divízie Horst Wessel.

 Starohorská dolina a Donovaly 
V priebehu 26. a 27. októbra bola cesta na Staré Hory preplnená ustupujúcimi jednotkami a civilistami.

V priebehu 26. októbra bola Starohorská dolina preplnená ustupujúcimi vojakmi a civilným obyvateľstvom. Nosko situáciu popisuje:V priebehu 27. októbra naplnili Donovaly masami ľudí. Július Nosko spomína na noc 27. na 28. októbra 1944 takto :
alt=Povstalecká útočná vozba ustupuje cez Staré Hory na Donovaly.|náhľad|Skupina povstaleckej útočnej vozby ustupuje cez Staré Hory na Donovaly.
Na Staré Hory ustupovali aj vozidlá Práporu útočnej vozby Vojtech. Skupina, v ktorej bol posledný tank P III (PzKfw III), dva LT vz. 38, dva LT vz. 35 a dva LT vz. 40, ustupovala v kolóne. Jeden nepojazdný LT vz. 40 ťahali vo vleku za iným tankom. Za obcou Staré bol tento tank ako prvý opustený a zanechaný svojmu osudu. Vo večerných hodinách 27. októbra boli vozidlá odstavené pri vodnej nádrži pri Jelenci.

Ústup povstaleckých jednotiek 27. októbra uzatvárala krycia skupina pod velením škpt. Pavla Čellára. Mala asi 50 mužov, dve 15 cm húfnice vz. 25 a čatu tankov pod velením npor. útv. Jána Achimského, ktorá však mala už len dva tanky LT vz. 38. Skupina bola bombardovaná, no väčšie škody neutrpela. Následne zaujala obranu na južnom okraju Starých Hôr, no keď jednotky divízie Tatra začali prenikať cez Šturec na Jelenec, skupina sa v noci z 27. na 28. októbra 1944 stiahla na Jelenec. Húfnice vystrelili na dva nemecké tanky svoje posledné náboje, čím ich spomalili. Po vystrieľaní munície obsluha húfnice opustila.

Situácia od 28. do 30. októbra

V noci z 27. na 28. októbra 1944 (vydaný o 4.00 hod.) vydal veliteľ 1. ČSAS gen. Viest armáde svoj posledný rozkaz armáde. Šlo o rozkaz o prechode armády na partizánsky spôsob boja. Samotný prechod na partizánsky spôsob boja mal byť realizovaný na základe dobrovoľnosti. 

V skorých ranných hodinách opustili Donovaly rôzne skupiny a pokračovali ďalej. Krátko po 6. hod. opustila Donovaly aj skupina velenia 1. ČSAS pod ochranou Vysokoškolského strážneho oddielu, v ktorej boli obidvaja velitelia armády: gen. Ján Golian aj gen. Rudolf Viest. V skupine sa nachádzali ako náčelník štábu pplk. Július Nosko, tak aj povereník pre obranu pplk. Mikuláš Ferjenčík. Putovanie skupiny Nízkymi Tatrami sa skončilo v Pohronskom Bukovci, kde generálov zajali nemecké okupačné jednotky.
alt=Jozef Tiso vyznamenáva nemeckých vojakov po obsadení Banskej Bystrice.|náhľad|Prezident Slovenského štátu Jozef Tiso vyznamenáva nemeckých vojakov po obsadení Banskej Bystrice. 
V pondelok 30. októbra 1944 sa v Banskej Bystrici za účasti generála Höfleho a prezidenta Slovenského štátu Jozefa Tisa uskutočnila víťazná prehliadka okupačných vojsk. Bojovú skupinu Schill na nej reprezentovala čestná rota pod velením SS-Ostuf. Kettgena, ktorú tvorili príslušníci obrnenej skupiny Rösser, 1/I roty a čaty Hradsichko. SS-Ustuf. Polle bol vtedy dekorovaný Železným krížom I. triedy a niekoľkým z jeho spolubojovníkov udelili nižšie nemecké a slovenské vyznamenania.

Na prehliadke sa zúčastnila aj 5. poľná rota Pohotovostných oddielov Hlinkovej gardy, ktorá sa o niekoľko dní neskôr zúčastnila masakrovania civilistov v Kremničke .

II. prápor v tom čase spoločne s hlavnými silami čaty Hradischko a čatou Pikowitz pokračoval v prečesávaní Nízkych Tatier.

 Kontroverzie 
Július Nosko vo svojej knihe Takto bojovala povstalecká armáda kritizuje niektorých historikov, ktorí sa vyjadrili v zmysle, že rošáda veliteľov III. TS a IV. TS mala prísť skôr. Podľa Noska sa však zabúda, že IV. TS Muráň bola nasadená až do obchvatného manévru bojovej skupiny Schill na najkratšom smere na Banskú Bystricu, pričom upozorňuje, že kým nepadlo rozhodnutie, že 1. česko-slovenská armáda ide do obrany na vrchy Nízkych Tatier a Veľkej Fatry a údolie rieky Hron sa opustí celé, výmena veliteľov nemohla a ani nesmela byť uskutočnená.

Jednotky, ktoré mohli byť podriadené k obrane Banskej Bystrice hodnotí Július Nosko čo do počtu ako vysoké, ich bojovú hodnotu však ako nízku.

Nosko ďalej poukazuje, že rozhodnutie veliteľa armády Viesta o ústupe na horské obranné oblasti nebolo úplne správne .Gen. Július Nosko vo svojej knihe Takto bojovala povstalecká armáda uvádza, že o prítomnosti 18. SS divízie Horst Wessel v priestore Jelšava - Rimavská Sobota - Lučenec dozvedeli až keď sa táto nemecká formácia dala do pohybu a zaútočila.

Nosko ďalej opravuje tvrdenia Gustáva Husáka v knihe Svedectvo o národnom povstaní, kde Husák tvrdí, že už o 5.00 hod. boli z hotela Šport na Donovaloch všetci preč, pričom veliteľstvo armády opustilo hotel bez nich. Nosko dôrazne uvádza, že Hlavný štáb partizánskych oddielov a komunistická časť SNR odišli z hotela bez veliteľstva armády, ktoré ich dohonilo až druhý deň, t.j. 29. októbra krátko predpoludním.

Podľa štúdie historikov Mariána Uhrína a Tomáša Hofírka uverejnennej v časopise  Vojnová kronika číslo 2/2022, sa slávnosť spojená s víťaznou vojenskou prehliadkou za účasti pohlavárov ľudáckeho režimu a okupačného režimu mala konať už 29. októbra 1944. V ten deň bola nastúpená ako čestná rota POHG, tak aj čestná rota nemeckého vojska. Prezident Jozef Tiso však nedorazil, preto sa konala len vojenská prehliadka. Na druhý deň, teda 30. októbra sa už konala tzv. „Siegesparade“ opäť, už za účasti prezidenta Tisa.

 Referencie 

Kategória:1944 na Slovensku
Kategória:Bitky Slovenského národného povstania