Inkunábulistika

Inkunábulistika je náuka o najstarších produktoch kníhtlače, inkunábulách, inak aj prvotlačiach - skúma knihy vytlačené od vynájdenia kníhtlače do roku 1500. 

Za zrod tejto náuky možno považovať rok 1643, kedy vyšiel súpis norimberských tlačí od Johanna Sauberta - on prvý ohraničil tieto tlače rokom 1500. I keď klasická periodizácia stanovila inkunábuly do roku 1500 vrátane, definitívna zmena nastala v období do roku 1530, kedy sa zmenila technika výroby inkunábulí. Knihy vyhotovené v tomto období sa nazývajú postinkunábuly. Inkunábuly tvoria prechod medzi rukoisom a knihou 16. storočia s vlastnosťami a problémami obidvoch foriem. Nemecký sedem-dielny súbor Gesamtkatalog der Wiegendrucke obsahuje 9255 bibliografických jednotiek inkunábulí. Na základe rozboru tohto katalógu možno konštatovať, že až 45% tlačí, teda inkunábul, neobsahuje ani najzákladnejšie údaje potrebné na ich určenie (autor, názov, miesto vydania a pod.).  Tento nedostatok poznatkov nútil odborníkov vychádzať z ďalších identifikačných znakov, akými sú filigrány papiera, typografický rozbor písma, staré rukopisné poznámky v knihách a archívny výskum. Najznámejším spôsobom ich spracovania okrem de visu je ich určovanie na základe typografického rozboru. I deď bolo v 15. storočí známych okolo 2500 rozličných typov písma, významný nemecký bádateľ Konrad Haebler vytypoval na začiatku 20. storočia ich 4000 modifikácií vyskytujúcich sa v inkunábulách a rozčlenil ich do 5 skupín - štyri predstavujú gotické písma (textúra, pologotické písmo, rotunda a bastarda) a jedno antikvu. Gotické písmená klasifikoval podľa tvaru veľkého "M" vybraného podľa frekventovanosti a pre jeho  zložitosť. Talianske tlače zväčša písané v antikve posudzoval rovnako , ale podľa písmena "Q". Nezachytil však problematiku komplexne - nesignalizoval niektoré gotické typy, francúzsku bastardu a písmo vo vzťahu k niektorým regionálnym osobitostiam, prípadne ďalšie písma jazykov ako hebrejčinu, alfabetu, cyriliku. Taktiež neregistroval datovanie tlačí. Preto sa postupne vyvinula ďalšia rozsiahla pomocná literatúra. Pri štúdiu inkunábulí by sa dali vyzdvihnúť i niektoré iné náležitosti, ktoré môžu pôsobiť ako identifikačný znak, akým je papier, prípadne pergamen, text a jeho umiestnenie na hárku a strane, skratky v písomnom prejave, formát knihy a jej zložky, registre, signatúry, paginácie, kustódy, punktúry, marginálie, niekedy incipit alebo explicit, impresum, čiže kolofón, ďalej výzdoba ako iniciálky, drevorezy, signety, notácia, rubrikovanie, sadzba (1-2 stĺpcová, glossa circumscripta, ako aj viacfarebnosť tlače), typografické ozdôbky a iné. Charakter prvotlače si vyžaduje osobitný prístup pri spracovávaní, ktorý sa riadi inými hľadiskami než všeobecná bibliografia. Z toho dôvodu zaujíma inkunábulistika ako vedná disciplína osobitné miesto vo výskume dejín knižnej kultúry.
 Výskum inkunábulí
Základné pravidlá popisu inkunábulí sú uverejnené v 3. zväzku Gesamtkatalog der Wiegendrucke, pripravila ich Komisia pre Gesamtkatalog der Wiegendrucke Začala pracovať  v roku 1904 v Lipsku, dnes sídli redakcia tohto svetového katalógu v Národnej knižnici Nemecka a spolupracuje so 4 tisíc knižníc z 24 krajín. Od roku 1925 vyšlo 10 zväzkov tejto súbornej bibliografie. Keďže súpis nie je kompletný, je treba pri spracovávaní týchto tlačí overovať exempláre i v ďalších bibliografiách, akými sú predovšetkým Repertorium Ľudovíta Haina registrujúce 16 299 inkunábulí, Copingerove i Reichlingove dodatky. Pri popise každého exemplára sa berie do úvahy osobitne záznam i z ďalších približne 40  titulov bibliografií, ktoré vyšli na základe spracovania najväčších svetových knižníc s bohatými historickými knižnými fondami vrátane knižníc alebo regiónov bývalého Československa. V British Library v Londýne sa od roku 1980 buduje svetová evidencia inkunábulí automatizovaným spôsobom a v skrátenej forme - Incunable Short-Title Catalogue. Táto databázová banka sústreďuje v súčasnosti viac ako 28 000 záznamov podľa Goffovej bibliografie.
 Ďalšie popisné údaje inkunábulí
K výskumu inkunábulí patrí aj popis ďalších údajov, ktoré doplňujú kultúrno-historické súvislosti vzniku a používania knihy v neskoršom období. Možno medzi ne zaradiť iluminácie, rukopisné rubrikovanie, ako aj ďalšie príväzky. Poznámky posesorov, ich exlibrisy alebo  pečiatky poukazujú na provenienciu knihy.

 Výskum inkunábulí na Slovensku
Na Slovensku nebola sústavná tradícia výskumu, na inkunábuly i na kódexy upozorňovali od polovice 19. storočia jednotliví autori : František Augustín Očkovský, Ľudovít Szerebényi, Karol Harmath, Aladár Ballagi, Jenö Ábel. Systematickému vedeckému štúdiu inkunábulí sa venoval až Imrich Kotvan.

 Referencie 

 Zdroj 
 KATUŠČÁK, Dušan. Informačná výchova : terminologický a výkladový slovník, odbor knižničná a informačná veda. 1. vydanie. vyd. Bratislava : SPN, 1998. 375 s. Názov edície zväzku 5: Pedagogická encyklopédia Slovenska a terminologických výkladových slovníkov.

Kategória:Knihy z 15. storočia
Kategória:Knižničná a informačná veda
Kategória:Stredoveká historiografia