António Augusto dos Santos Marto

Mons. António Augusto dos Santos kardinál Marto GCC GCIH (* 5. máj 1947, Tronco, Chaves Portugalsko) je portugalský rímskokatolícky kňaz, biskup a kardinál. Ako biskup diecézy LeiriaFatima pôsobil v rokoch 2006 až 2022. Pápež František ho 28. júna 2018 povýšil na kardinála.

 Životopis 
 Raný život 
Narodil sa 5. mája 1947 v malej dedinke Tronco s približne 500 obyvateľmi, vidieckom Portugalsku. Jeho rodina bola tradične katolícka a pochádzala zo skromných pomerov. Jeho otec, Serafim Augusto Marto, bol daňový strážca a jeho matka, Maria da Purificação Correia dos Santos, bola učiteľka. Bol najmladším zo štyroch súrodencov, z ktorých dvaja zomreli pred jeho narodením vo veku 4 a 6 rokov; druhý bol rozdrvený pri brutálnej nehode, keď sa cestou späť zo zberu hrozna zlomila náprava volského záprahu. Sestra sa vydala a mala potomstvo. António bol plodom nechceného, ale nakoniec vítaného tehotenstva.

Mal veľmi rád miestneho farára, s ktorým sa zvykol rozprávať a ktorý v ňom zanechal trvalý dojem, pretože si ho celá komunita veľmi vážila. Vo veku 10 rokov, po skončení základnej školy, António nečakane vyjadril túžbu stať sa kňazom; spočiatku sa stretol s odporom svojho otca, ktorý hoci bol oddaným katolíkom, predstavoval si pre neho vojenskú kariéru a plánoval ho poslať do Inštitútu armádnych žiakov. Po nástupe do seminára bol horlivým študentom (s určitými nedostatkami v matematike) a mal tiež veľký záujem o zábavu, ako je šport (najmä volejbal, basketbal, hádzaní a pozemný hokej) a divadlo (kde sa, ironicky, najlepšie hodil na hranie diabla v populárnych moralitných hrách).

Štúdium teológie začal vo Vila Real, ale v roku 1968 bolo na základe rozhodnutia biskupa presunuté do Hlavného seminára v Porte. Štúdium ukončil vo veku 22 rokov, dva roky pred minimálnym vekom na vysvätenie. On a jeho dvaja kolegovia, uchvátení duchom francúzskeho hnutia robotníkov a kňazov a kvôli vtedy prevládajúcej predstave, že robotníci z priemyselnej triedy sa do značnej miery neuspokojili s Cirkvou, nastúpili na rok do kovospracujúcej továrne, ktorá vyrábala súčiastky pre motory vozidiel. To im pomohlo získať cenné poznatky o problémoch, ktorý ovplyvňujú masy robotníckej triedy a svet odborov.

 Kňazstvo 
7. novembra 1971 bol vysvätený za kňaza v Ríme počas štúdia doktorátu z teológie na Pápežskej Gregoriánskej univerzite. V tom čase študoval u kardinála Josepha Ratzingera. Svoju doktorskú dizertačnú prácu ukončil v roku 1978 s názvom Esperanca Crista e Futuro do Homen: Doutrina Escatológica do Concílio Vaticano II („Kresťanská nádej a budúcnosť človeka: Eschatologická doktrína Druhého vatikánskeho koncilu“).

 Biskup 
Pápež Ján Pavol II. ho 10. novembra 2000 vymenoval za pomocného biskupa v Brage, pričom mu udelil titulárny stolec v Tamate, a 11. februára 2001 bol vysvätený za biskupa. Za svoje biskupské motto si zvolil „Servidores da vossa alegria“ (Služobníci vašej radosti). Ján Pavol II. ho neskôr, 22. apríla 2004, vymenoval za biskupa vo Viseu.

Pápež Benedikt XVI. ho 22. apríla 2006 vymenoval za biskupa Leirie – Fatimy. V tejto funkcii hostil dvoch pápežov pri ich návštevách svätyne vo Fatime: Benedikta XVI. v roku 2010 a Františka v roku 2017. Od roku 2011 do roku 2014 bol delegátom Portugalskej biskupskej konferencie v Komisii biskupských konferencií Európskej únie.

 Kardinál 
20. mája 2018, na Turíce, pápež František oznámil, že 28. júna vymenuje ho za kardinála. Dozvedel o tom, keď sa pripravoval na omšu v katedrále v Leirii: všimol si nezvyčajný zmeškaný hovor z apoštolskej nunciatúry a v obave, že sa stalo niečo vážne (napr. pápežova smrť), otvoril hlasovú správu s nečakanou gratuláciou od nuncia Rina Passigata k jeho vymenovaniu. Slávnosť, pri ktorej udelil sviatosť birmovania 60 mladým ľuďom, viedol bez toho, aby sa k vymenovaniu vyjadril; na konci omše mu členovia kongregácie prišli zablahoželať, zatiaľ čo sa fotografoval s novo birmovanými.

Na konzistóriu 28. júna mu bol pridelený titulárny kostol Santa Maria sopra Minerva.Prevzatie titulárneho kostola sa uskutočnilo 25. novembra toho istého roku. 6. októbra 2018 ho pápež František vymenoval za člena Dikastéria pre laikov, rodinu a život.

Dňa 25. marca obnovil zasvätenie Portugalska a Španielska Najsvätejšiemu Srdcu Ježišovmu a Nepoškvrnenému Srdcu Márie a na žiadosť ich príslušných biskupských konferencií pridal mená ďalších dvadsiatich štyroch krajín (Albánsko, Bolívia, Kolumbia, Kostarika, Kuba, Slovensko, Guatemala, Maďarsko, India, Mexiko, Moldavsko, Nikaragua, Panama, Paraguaj, Peru, Poľsko, Keňa, Dominikánska republika, Rumunsko, Tanzánia, Východný Timor a Zimbabwe).

Bol hospitalizovaný v novembri 2020 s infekciou pečene a 5. mája 2021 podal rezignáciu s odvolaním sa na „obmedzené fyzické a duševné zdroje.“ Pápež František prijal jeho rezignáciu na post biskupa Leiria – Fatima 28. januára 2022. Dňa 15. februára 2023 ho pápež František vymenoval za člena Dikastéria pre kauzy svätých.

Zúčastnil sa pápežského konkláve v roku 2025 po smrti pápeža Františka 21. apríla ktoré zvolilo pápeža Leva XIV. vlastným menom Robert Francis Prevost.

 Referencie 

 Pozri aj 
 Zoznam žijúcich kardinálov
 Zoznam kardinálov vymenovaných pápežom Františkom

 Iné projekty 

 Zdroj 

Kategória:Portugalskí kardináli
Kategória:Portugalskí rímskokatolícki biskupi