Pavel (partizánska brigáda)

Partizánska brigáda Pavel, v povojnových časoch v rôznej literatúre nazývaná aj Hornonitriansky prápor, Partizánska brigáda kpt. Trojana, Hornonitrianska partizánska brigáda Pavelkpt. J. Trojana, Hornonitrianska partizánska brigáda kpt. J. Trojana, resp. Hornonitrianska partizánska brigáda A. Grznára bol partizánsky oddiel sformovaný v Baťovanoch od roku 1943. Na rozdiel od partizánskych oddielov založených organizátorskými skupinami vyslanými zo Sovietskeho zväzu išlo primárne o slovenský partizánsky oddiel (veliteľom počas povstania bol Jozef TrojanČech), hoci sa na jeho formovaní podieľali aj sovietski vojnoví zajatciutečenci z nemeckých zajateckých táborov. Oddiel pôsobil najmä v obrane na Ponitrí proti nemeckej skupine SS Schill v smere NitraTopoľčanyBaťovany. Po znovusformovaní bol jeden z oddielov 2. októbra 1944 včlenený ako 3. samostatný prápor do 2. československej paradesantnej brigády. Po ústupe SNP do hôr sa presunula brigáda naspäť na Ponitrie a napokon sa koncom decembra 1944 príslušníci oddielu pridali k Nitrianskej partizánskej brigáde ako tretí Hornonitriansky prápor. Veliteľom zostal Jozef Trojan. Oddiel 13.14. februára 1945 spolu Nitrianskou partizánskou brigádou prešiel cez Hron a spojil sa s Červenou armádou. Jeden z oddielov následne pôsobil v rámci Červenej armády až do 12. apríla 1945. 

Tienistou stránkou brigády Pavel je účasť niektorých jej členov na zastrelení štyroch pracovníkov Baťových závodov, ktorí boli podozriví z kolaborantstva s Nemcami. Veliteľ brigády Jozef Trojan sa stal riaditeľom bývalých Baťových závodov v Baťovanoch a poslancom Dočasného národného zhromaždenia, aby bol v 50. rokoch popravený vo vykonštruovanom procese. Pri pokuse o rehabilitáciu však nebol Jozef Trojan rehabilitovaný úplne. Najvyšší súd ČSFR v rozsudku z 28. augusta 1992 konštatoval, že trestná činnosť Trojana pri návode na vraždu „nebola vykonštruovaná, ale naopak, bola plne preukázaná“.

História brigády
Vznik ozbrojenej skupiny
Prvá ozbrojená partizánska „družina“ na Ponitrí bola sformovaná začiatkom roka 1943. Skupinu tvorili Albín Grznár, František a Jozef Hagara, Karol a Peter Ivanka, Ľudovít Zimerman, Jozef Školka, Karol Beliansky, Peter Hladký, Jozef Plško, Imrich Chalmovský, František Konečný, L. Kučera, L. Rosák, politicky alebo rasovo prenasledovaní slovenskí občania, jeden nezistený príslušník poľskej národnosti. K nim pribudli zbehovia zo slovenskej armády Jozef Kmeť, Richard Bosák a neskôr Rudolf Jašík. Od jesene 1943 sa pripojili František Mišeje a Dominik Lastovka. V priebehu mesiacov apríla až októbra 1943 k partizánskej skupine Albína Grznára pribudli aj viacerí sovietski vojnoví zajatci, ktorým sa podaril útek z nemeckých zajateckých táborov (medzi nimi kpt. I. J. Šabla a npor. I. J. Časnyk). Skupina vybudovala tábor v horách nad obcou Horná Ves. 

Začiatkom septembra 1943, po úteku zo zajateckého tábora v Mníchove, prešiel na územie Slovenska gardový npor. Pavel Alexandrovič Baranov. Koncom septembra sa dostal do okresu Bánovce nad Bebravou, kde sa ho ujali ilegálni pracovníci z obce Miezgovce vedení Michalom Kováčikom, ktorí mu vybavili doklady a umožnili mu nadviazať spojenie s kpt. I. J. Šablom a npor. I. J. Časnykom. Na Vianoce 1943 zahájil Baranov spoluprácu s Albínom Grznárom.

Paralelne vyvíjal v regióne odbojové aktivity bývalý funkcionár agrárnej strany Dr. Ján Ševčík, ktorý nadviazal spojenie a spoluprácu s dôstojníkmi slovenskej armády s plk. Jánom Imrom, plk. Viliamom Talským. Skupina plánovala takisto organizovať partizánske oddiely, pričom na západnom Slovensku počítala s Jozefom Trojanom.

Na jar 1944 zahájila ÚŠB na Ponitrí rozsiahle zatýkanie ilegálnych pracovníkov. František Hagara ušiel do hôr a zoskupil partizánsky oddiel, ktorý prijal názov Vtáčnik. Karolovi Ivankovi sa po zatknutí podarilo ujsť a 27. apríla sa stretol s Albínom Grznárom (toho pred zatknutím varovali a stihol tiež ujsť) v doline Suť nad Veľkými Uhercami. Postupne sa pridávali ďalší ilegálni pracovníci, vojenskí zbehovia. Skupina bola podporovaná a zásobovaná baťovianskou skupinou sformovanou v Baťovej škole práce. Zapojením Jozefa Trojana, vedúceho činiteľa v komplexe Baťovej spoločnosti, získala skupina rozsiahlu materiálnu, finančnú, ale vďaka jeho konexiám aj organizačnú podporu. Cez Trojana bolo zabezpečené zásobovanie potravinami, šatstvom a obuvou. V skladoch veľkostatku spravovaného J. Trojanom mala Grznárova skupina už pred Povstaním uskladnené menšie množstvo zbraní. 

Paralelne prebiehali rokovania a schôdze ohľadom charakteru odboja, počas ktorých sa zlaďovali stanoviská ľavicovokomunisticky orientovaných odbojárov s občianskym táborom.

2. apríla 1944 sa na podnet Grznára a Baranova uskutočnila v lese pod „Chĺnkom“ „Medziokresná konferencia ilegálnych pracovníkov“ s účasťou bezmála 200 delegátov z okresov Topoľčany, Prievidza, Bánovce n/Bebravou, Trenčín a Nitra. Bol ustanovený Župný výbor (komunistickej) strany a stanovené organizačné úlohy.  24. apríla bol veliteľom vznikajúcich partizánskych oddielov menovaný Pavel Alexandrovič Baranov, postupne vznikol štáb v zložení zástupca veliteľa kpt. ČA Ivan Jevtuchovič Šabla, politický komisár Albín Grznár, náčelník štábu npor. Ivan Jakovič Časnyk.

Rozrastajúci sa partizánsky tábor pod Buchlovom sa stal málo bezpečným, takže v máji sa partizáni presunuli z Vtáčnika do Strážovských vrchov, do priestoru GápelDolné Vrchy, kde bol polesným Viktor Žid, budúci partizán.

Dňa 30. mája boli partizáni Baranov, Ľudovít Zimerman a Ján Gavura počas schôdze vo Veľkých Uherciach zatknutí. Následne viacerí ilegálni pracovníci odišli do hôr v obavách o vyzradenie a partizánsky tábor sa z oblasti GápelDolné Vrchy presunul k obci Kšinná. Ilegálna a organizátorská práca však pokračovala ďalej za účasti nových členov. Koncom júna 1944 sa konala schôdza u farára Augusta Pozdecha v prítomnosti Dr. Jána Ševčíka, Dr. Karola Kocha, Oldřicha Seilera, Jozefa Trojana a podplukovníka Kišša-Kalinu. Preberala sa príprava Povstania, kde mjr. Kovačovič bol poverený prípravou Povstania v Bratislave a podplukovník Kišš-Kalina bol vymenovaný za veliteľa západnej oblasti, kam patrili posádky Bratislava, Trnava, Hlohovec, Nitra a Topoľčany.

Pre povstaleckú akciu na ­hornom Ponitrí mal mimoriadny význam príchod budúceho povstaleckého veliteľa kpt. Adolfa Weinholda. 1. júna 1944 odovzdal úrad v Podbrezovej stotníkovi zbrojnej služby Karolovi Remencovi a nastúpil do Zemianskych Kostolian. Ako veliteľ zbrojného skladu slovenskej armády mal pôsobnosť pre Nováky, Bošany a Topoľčany. Weinhold okamžite po príchode zorganizoval lojálnu skupinu antifašisticky orientovaných dôstojníkov a nadviazal spojenie s predstaviteľmi miestneho ilegálneho odboja i partizánskeho hnutia. Boli to npor. Jozef Hurta, npor. Rudolf Kolník, MUDr. Cmarko, npor. N.  Olas a ďalší. Podobne ako v Podbrezovej aj tu vytvoril pre potreby povstaleckého Vojenského ústredia rezervné sklady zbraní a streliva.

24. augusta 1944 odišla skupina 36 pracovníkov Baťových závodov v Baťovanoch pod vedením Františka Svorada do Banskej Bystrice za ku kpt. Milanom Polákom s tým, že sa dajú k dispozícii povstaleckému vedeniu. K stretnutiu nedošlo, cestou späť sa skupina ale dostala do kontaktu s partizánskou spojkou, ktorá ich odviedla do štábu Veličkovej brigády v Sklabini. Spolu s tou­to skupinou sa dostal k Žingorovej skupine aj Rudolf Jašík. Mínerský oddiel „Ladislav“ z I. partizánskej brigády M. R. Štefánika, ktorého veliteľom bol npor. L. Peške a jadro tvorili Handlovčania, poškodil 24. augusta 1944 ráno kraľoviansky tunel a večer toho istého dňa tunel na trati Handlová – Horná Štubňa. Táto živelná deštrukčná akcia následne negatívne ovplyvnila neskoršiu povstaleckú obranu Ponitria, ktoré stratilo železničné spojenie so stredným Slovenskom.

Partizánske hnutie dosiahlo rozmery, ktoré už štátna moc nebola schopná mocensky potlačiť, aj preto, že mnohí príslušníci žandárstva, ako napr. v Baťovanoch Štefan Gubek a Jozef Hlatký, v Oslanoch J. Boloček, v Dvorníkoch František Ninis, v Handlovej Scheer, v Ráztočne Trebatický a iní, s partizánskym hnutím aktívne spolupracovali. Signál na zahájenie Povstania sa očakával každú chvíľu.

25. augusta 1944 bol vo večerných hodinách pre všetky vojenské posádky na Slovensku vyhlásený bojový poplach. V zmysle tohto rozkazu kpt. Adolf Weinhold v posádke Zemianske Kostoľany nariadil poplach. Ten sa však ukázal ešte ako predčasný.

Vypuknutie Slovenského národného povstania
Na hornej Nitre postupovali partizáni, vojaci, robotníci, komunisti aj občiansky blok spoločne. Po prevzatí hesla „Začnite s vysťahovaním!“ kpt. Weinhold vyhlásil v posádke Zemianske Kostoľany poplach a rozkaz na ozbrojené vystúpenie oznámil aj ilegálnym pracovníkom spolupracujúcich s Jozefom Trojanom. V noci z 29. na 30. augusta partizánska skupina Albína Grznára zišla z hôr a obsadila žandársku stanicu, továrenské objekty v Baťovanoch a v Šimonovanoch vytvorili svoj štáb. Centrom Povstania na hornej Nitre sa tak stali Baťovany a Zemianske Kostoľany. Hagarova partizánska skupina začala mobilizovať ľudí z dedín, zároveň obsadila žandársku stanicu a koncentračný tábor Židov v Novákoch. Po stretnutí A. Grznára, J. Hagaru s kpt. Weinholdom v Zemianskych Kostoľanoch sa začalo s vydávaním zbraní pre partizánov a začali ich okamžite vyvážať. Jedna skupina vyviezla zbrane niekoľko sto metrov od nováckej uhoľnej bane a druhá skupina do Šimonovian k železničnému mostu. Zároveň boli privezené zbrane od mjr. Krátkeho zo zbrojného skladu v Bošanoch. V priebehu dvoch dní bolo na hornej Nitre z vojenských skladov v Zemianskych Kostoľanoch, Bošanoch a Topoľčanoch vyzbrojených niekoľko tisíc ľudí. Odhaduje sa, že do povstaleckých vojenských jednotiek na hornej Nitre nastúpilo viac ako dvetisíc ľudí. Do partizánskych oddielov začali nastupovať dobrovoľníci, pričom aj niektorí mobilizácii podliehajúci vojaci a dôstojníci zostali v partizánskych oddieloch (je to jav typický najmä pre horné Ponitrie) a v rámci týchto bojov po celé trvanie Povstania. 

30. augusta 1944 robotníci, ktorí pricestovali do Baťovian vlakom zo smeru od Topoľčian, boli ihneď na stanici partizánmi vyzvaní na chopenie sa zbraní a usmerňovaní na miesto vyzbrojenia pri šimonovianskych mostoch. Vlak zo smeru od Prievidze partizáni zastavili priamo na tomto mieste a cestujúci boli okamžite vyzbrojovaní. Boli vytvárané „roty“ v počte 4080 ľudí, ktoré boli odosielané na smery očakávaného nemeckého postupu. Rotám velili ilegálni pracovníci, záložní dôstojníci i poddôstojníci, ale aj niektorí aktívni dôstojníci, ktorí sa hlásili z jednotlivých vojenských posádok. 30. augusta boli sformované roty por. v zál. Alberta Brnčala, Alexandra Makarenka, Václava Paučeka, kpt. v zál. Viktora Žida, por. Karola Kmeťka, 31. augusta čata pod velením por. Antona Lesýka a ďalšie. Partizánskym rotám velili škpt. Břetislav Chrastina (kr. m. Hanes) a por. v zál. Ing. P. Nemec. Roty boli vyzbrojené puškami čs. výroby vz. 24 a ľahkými guľometmi vz. 27 a ručnými granátmi. Po príchode presúvajúcej sa trnavskej vojenskej posádky, bojové útvary doplnili aj jej príslušníci spolu s výzbrojou. Niektoré roty získali ťažké guľomety, „rota“ por. Lesýka mínomet.

Po vypuknutí Povstania sa do čela partizánov v Baťovanoch dostal namiesto Albína Grznára Jozef Trojan, pričom okolnosti jeho menovania sú nie celkom jasné. Do ďalších veliteľských funkcií boli menovaní mjr. Břetislav Chrastina-Hanes, por. Ing. Pavel Nemec, kpt. Remeň, kpt. Viktor Žid, por. Jozef Baník, por. Albert Brnčal. Albín Grznár sa stal len politickým komisárom, čo nemilo prekvapilo mnohých odbojárov.

Vo štvrtok 31. augusta 1944 ustanovilo sa v Banskej Bystrici Veliteľstvo 1. československej armády na Slovensku (VČSA). Úlohou povstalcov v Zemianskych Kostoľanoch bolo zabezpečiť úseky v priestore Novák smerom na Dolné Vestenice, v priestore Zemianskych Kostolian smerom na Oslany a v priestore Vyšehradné prehradiť smery vedúce na Fačkovské sedlo a smer Kláštor pod Znievom. Veliteľom skupiny bol menovaný kpt. Adolf Weinhold a rozkazom VČSA zo dňa 31. augusta 1944 sa jej prikazovalo: „Skupina Weinhold bojuje na mieste, v najhoršom prípade ustupuje do údolia Turca a odtiaľ cez Hornú Štubňu do Banskej Bystrice.“

Topoľčany

V posádke v Topoľčanoch velil od rána 30. augusta stot. Ján Malár. Po vydaní mobilizačnej vyhlášky sa do kasární dostavilo približne 1 500 záložníkov, z ktorých sa však veľká časť po vypočutí Tisovho prejavu rozišla domov. Dôstojnícky zbor váhal. Preto Ing. Weinzettel vyhľadal v Šimonovanoch Jozefa Trojana a informoval ho o situácii v Topoľčanoch. Trojan nariadil zaistenie Topoľčian partizánmi, aby v kasárňach uložený cenný materiál mohol byť odvezený do Veľkých Uheriec a Kostolian.

Veliteľstvo 1. čs. armády na Slovensku hrozbu nemeckého útoku v smere NitraTopoľčany Prievidza hrubo podcenilo. Peší prápor „Oškvarek“, ktorý sa mal presunúť z Príboviec do Zemianskych Kostolian, bol 2. septembra 1944 odvelený na front pri Vrútkach so zdôvodnením, že obrana údolia Nitry je „dobre zaistená“. Veliteľ 1. čs. armády na Slovensku plk. Ján Golian v ten istý deň dokonca nariadil posádkovému veliteľstvu v Zemianskych Kostoľanoch, aby spoločne s partizánmi Nitru dobylo, hoci rozkaz bol nereálny. V priestore Topoľčian zostali len príslušníci partizánskej brigády Pavel, pričom dve z jeho siedmich rôt boli vysunuté k obci Čakajovce, osem kilometrov severne od Nitry. Železničný uzol Zbehy partizáni z neznámych dôvodov neobsadili, ba ani sa ho nepokúsili zničiť. Keď do Čakajoviec ráno 2. septembra 1944 prenikli vojaci SS-Ostuf. Maiera, obe roty po krátkej prestrelke ustúpili k Mýtnej Novej Vsi.

Ráno 3. septembra 1944 sa hlavné sily skupiny „Schill“ a Einsatzkommando-14113 začali presúvať z Nitry do Čakajoviec. Okolo ôsmej hodiny narazili Nemci na severnom okraji Mýtnej Novej Vsi na obranné postavenie s asi 150 príslušníkmi partizánskej brigády Pavel. Bola to však len prvá improvizovaná obrana, ktorú tvorili dve „roty“ povstaleckých bojovníkov z Baťovian pod velením mjr. Chrastinu-Hanesa a por. A. Brnčala. Po približne 45 minút trvajúcej prestrelke boli partizáni zahnaní na útek. Sedem z nich padlo v boji, päť ďalších esesáci zajali a na mieste popravili. 

Od Mýtnej Novej Vsi ustúpili povstalci na čiaru UrminceTopoľčanyKrnča, kde boli lepšie podmienky na vytvorenie stabilnejšej obrany za predpokladu pomoci miestnej vojenskej topoľčianskej posádky, ktorá sa však ako celok nepridala a tak obrana tohto okresného mesta bola značne improvizovaná a jej ťarcha spočívala na miestnych povstalcoch a silách vyslaných na požiadanie mjr. Hanesa ako posily v počte 300 mužov z Baťovian. Silné boje sa rozpútali v priestore Urminiec, no Nemci nakoniec obsadili Topoľčany za chodu. Počas obsadzovania mesta zastihli esesáci na železničnej stanici nákladný vlak zložený z rušňa a dvoch vozňov naložených muníciou, ktorý im v poslednej chvíli unikol. Stratenú korisť si však vynahradili v kasárňach Delostreleckého pluku 1.

Boje pri Baťovanoch, smrť Albína Grznára

Po dobytí Topoľčian sa okupačné jednotky zamerali na vyčisťovanie a zabezpečenie okolia mesta. Vytlačili partizánov z Čakajoviec a Mýtnej Novej Vsi, obsadili Chynorany a ich postup po jednotlivých dedinách sa zastavil až pred povstaleckou obrannou líniou, nachádzajúcou sa tesne pred Baťovanmi.

Pozície v údolí rieky Nitra boli obsadené hlavnými silami skupiny Weinhold a na krídlach sa nachádzali partizánske jednotky. Delostreleckú podporu poskytovali 1. a 2. batéria z oddielu stot. Malára, ktoré mali po troch húfniciach 100 mm vz. 14/19. Prvá (npor. Robert Altus) zaujala palebné postavenie na južnom okraji Malých Uheriec, druhá (por. Karol Pitner) sa nachádzala pri dedinke Pažiť. Tretia batéria (por. Rosínsky-Rosenberg) s tromi kanónmi 76,5 mm vz. 17 bola začlenená do podskupiny „Kolník“.

Jediné dva tančíky vz. 33 z banskobystrického Automobilového práporu kpt. Weinhold pridelil partizánskemu oddielu Dolné Vestenice zaisťujúcemu vstup do údolia Nitrice.

Nemecký útok na Baťovany sa začal 4. septembra v skorých ranných hodinách. Veliteľ skupiny Schill SS-Stubaf. Klotz do útoku nasadil roty „Mathiebe“, „Tantau“, „4.Kp.K“ a „Schulz“, obrnenú skupinu „Rösser“ a čatu „Pikowitz“. Pechota práporu „Teutberg“ a rota „Maier“ v tom čase zaisťovali údolie rieky Nitry od Chynorian až po Čakajovce.

Útočníci narazili na rozhodný odpor obrancov Baťovian a tak v prvých hodinách dosiahli výraznejší úspech len na ľavom brehu rieky Nitra, kde roty „Tantau“ a „Schulz“ dobyli Broďany a kótu 237,7 Stopa. Na výšine umiestnili štyri mínomety, ktorými začali ostreľovať juhozápadný okraj mesta Baťovany. Partizáni z oddielu „Pavel“ ich odtiaľ chceli protiútokom vytlačiť, no boli odrazení. Protiútok voči cca deväťdesiatim Nemcom nariadil Albín Grznár. Tí však partizánov napadli z troch strán. Albín Grznár bol pri tomto útoku ranený. Všetci ustúpili a pri ranenom A. Grznárovi ostala len ošetrovateľka Ružena Neštinová-Herbríková. Počas toho, ako mu ošetrovala zranenie na nohe, bol Grznár smrteľne ranený guľkou do hlavy a zomrel ošetrovateľke priamo v náručí. Vzápätí mu odobrala zbraň a zanechala ho na mieste, lebo Nemci začali protiútok. 

Silný odpor obrancov prinútil SS-Stubaf. Klotza presunúť rotu „Tantau“ k Veľkým Bieliciam a do úseku na ľavom brehu Nitry nasadil celý prápor „Teuteberg“ zosilnený čatou „Pikowitz“.

5. septembra sa boje začali o 04:37 silnými prestrelkami medzi nemeckými a povstaleckými delostreleckými batériami. Partizáni sa opätovne pokúšali obsadiť výšinu Stopa, zatiaľ čo na pravom brehu Nitry dobyli Nemci obce Malé a Veľké Bielice. 

Po strate Veľkých Bielic zaslal stot. Weinhold do Banskej Bystrice telegram, uvedomujúc si, že jeho bojová skupina nedokáže lepšie vyzbrojeným Nemcom dlho vzdorovať. Požiadal v ňom o posily, no Veliteľstvo Česko-slovenskej armády na Slovensku mu v noci z 5. na 6. septembra 1944 poslalo len 200-členný prápor Petra Kubíka z Partizánskej brigády kpt. Jána Nálepku (Michal Sečanský) a desať protitankových pušiek z prvých sovietskych leteckých dodávok.

6. septembra sa mali jednotky skupiny Schill zamerať na dôkladné vyčistenie dobytého územia, ale povstalci podnikli už ráno na oboch brehoch rieky Nitry silné protiútoky. Situácia Nemcov bola natoľko vážna, že SS-Stubaf. Klotz musel na úsek pri Veľkých Bieliciach odveliť rotu „Stubenböck“ a čatu „Pikowitz“.

Do bojov na pravom brehu rieky Nitra sa zapojila i rota „Maier“, ktorá doposiaľ zaisťovala priestor Chynorany – Veľké Ostratice – Malé Ostratice – Livina. Na jej miesto potom nastúpila čata „Hradischko“.

Húževnatý odpor vojakov a partizánov skupiny „Weinhold“ Nemcov presvedčil, že odpor slovenských vojakov v údolí Nitry len tak ľahko nezlomia. Veliteľ skupiny Schill SS-Stubaf. Klotz preto zameral svoju pozornosť na pravé krídlo povstaleckej obrannej línie a vyslal do tohto priestoru prieskumné hliadky a keď sa dozvedel, že výšiny medzi Skačanmi a Baťovanmi nie sú zabezpečené žiadnymi jednotkami, rozhodol sa túto chybu okamžite využiť.

7. septembra v dopoludňajších hodinách pokračoval tlak povstalcov s cieľom opätovne ovládnuť priestor Veľkých Bielic. Stot. Weinhold však veľmi dobre vedel, že jeho vyčerpaní muži už nedokážu nemeckému tlaku dlho vzdorovať, preto naliehal na brigádneho generála Jána Goliana, aby mu okamžite poskytol ďalšie posily.

Po prvej povstaleckej mobilizácii zo 6. septembra sa formovali ďalšie povstalecké jednotky a na Hornú Nitru začali prichádzať ďalšie vojenské posily vrátane tankovej čaty por. útv. Pavla Krúpu a roty KPÚV s kanónmi KPÚV 7,5 cm npor. útv. Andreja Galuščáka. Ich príchod sa však kvôli technickým problémom oneskoril.

V noci zo 7. na 8. septembra 1944 prebrodili príslušníci práporu „Kettgen“ a roty „Stubenböck“ pri Veľkých Bieliciach rieku Nitrica a bez toho, že by narazili na odpor, prenikli kopcovitým terénom na severný okraj Baťovian, a hneď po rozvidnení vyrazili do útoku. Zaskočení obrancovia sa nezmohli na vážnejší odpor a Nemci vďaka momentu prekvapenia mestečko rýchlo dobyli, pričom sa zmocnili úplne nepoškodeného zariadenia Baťových závodov a veľkých zásob kvalitnej obuvi.

Veliteľa bojovej skupiny Schill generálporučíka Carla Friedricha von Pückler-Burghaussa hlásenia o silnom odpore na Ponitrí nepríjemne prekvapili. Musel priznať, že proti ním nestoja žiadne bandy, ale rovnocenný súper. Nemecký generál pri slovenskom Ministerstve obrany Alfred von Hubicki vo svojom hlásení z 5. septembra 1944 uvádzal, že protivník kladie pri Vrútkach a Veľkých Bieliciach„tvrdošijný odpor ruským bojovým spôsobom“.

Oslany

Strata Baťovian bola citeľná, preto sa kpt. Weinhold rozhodol napriek všetkým problémom dobyť Baťovany naspäť. Prvý pokus podnikla vo vlastnej réžii čata partizánov z oddielu „Vtáčnik“ (František Hagara) pod velením Ivana Osipoviča, no nočný útok Nemci odrazili a partizáni utrpeli veľké straty vrátane mjr. Osipoviča.

Povstalecký útok na Baťovany sa mal viesť z dvoch strán, od Malých Uheriec jednotkami kpt. A. Weinholda a od Skačian jednotkami pod velením kpt. Viktora Žida. Na úsvite 9. septembra 1944 odišiel kpt. Weinhold do Malých Uheriec, aby mohol sledovať postup oddielu „Dolné Vestenice“. O šiestej hodine ráno však nemecké jednotky skupiny „Schill“ povstalcov predbehli a podnikli na povstalecké pozície masívny útok, ktorý podporila delostrelecká paľba a nálet troch strmhlavých bombardérov Ju 87D z letiska Malacky-Nový Dvor. Obranná línia pri Malých Uherciach bola čelne napadnutá obrnenou skupinou „Rösser“ hlavnými silami práporu „Teuteberg“ a čatou „Pikowitz“. Prápor „Kettgen“ a rota „Stubenböck“ súčasne postupovali od Brodnian cez výšiny na ľavom brehu Nitry k Veľkým Uherciam a Oslanom, aby povstalcom odrezali ústupové cesty do Oslian.
Ani v údolí Nitrice sa pre povstalcov situácia nevyvíjala priaznivo. Partizáni oddielu „Dolné Vestenice“ na rozkaz kpt. Weinholda zaútočili v smere SkačanyBaťovany a prenikli až Veľkým Bieliciam, ale museli ustúpiť pod paľbou nemeckých ťažkých zbraní ich zahnala na ústup. 
Nemci nasadili 16 tankov. Povstalci boli nepriateľským útokom úplne zaskočení. Podmínované mosty cez Nitru nevybuchli (káble k náložiam zrejme prerušili nemeckí ženisti) a zmätok dovŕšil výpadok telefonického spojenie (zrejme v dôsledku leteckého bombardovania). O 10. hodine predpoludním odoslal kpt. Weinhold veliteľstvo 1. čs. armády telegram tohto znenia: „Nepriateľ prerazil tankami v priestore Malé Uherce, postupuje na Oslany.“ Povstalecké sily pri Malých Uherciach boli rozbité, väčšina bojovníkov zajatá alebo rozprášená. Nemci prenikli až do Oslian. V tomto boji bol zajatý aj veliteľ úseku kpt. Weinhold, keď sa snažil vyniesť a zachrániť s kpt. Michala Tkáča, npor. Bujnom, Dubovským, por. Valihorom a inými. Veľká časť povstalcov padla a asi 50 vojakov bolo ranených. Príslušníci SS dobíjali ranených povstalcov a prestali tak až po príchode generála zbraní SS Gottloba Bergera, u ktorého intervenoval kpt. Tkáč a žiadal dodržiavanie Haagskej konvencie o zajatcoch, lebo slovenská strana ju v priebehu bojov o Baťovany dodržiavala.

Po zajatí Weinholda prevzal velenie nad jednotkami v údolí Nitry kpt. Gustáv Neštiak a povstalci sa na jeho rozkaz za bojov stiahli k Zemianskym Kostoľanom. Skupina SS Schill o 13. hodine dobyli Oslany, čím sa povstalecký front v údolí Nitry sa úplne zrútil. Nemci 9. septembra 1944 zajali 150 príslušníkov skupiny ,,Weinhold“. Zároveň stovky hornonitrianskych povstalcov po týchto tragických udalostiach rezignovali na boj a vrátili sa do svojich domovov.

Partizánske jednotky J. Trojana a organizujúca sa Hornonitrianska partizánska brigáda, ktoré zaisťovali povstalecké krídla zostavy, do bojov nezasiahli. Postup skupiny „Schill“ nahor údolím Nitry sa však podarilo zastaviť až vo večerných hodinách južne od čiary ChalmováBystričany. Dňa 9. septembra 1944 veliteľstvo 1. čs. armády odoslalo skupine Weinhold nariadenie č. 25050/Taj./3.odd. v tomto znení: „Partizánska skupina, ktorá sa nachádza v priestore údolia Nitry, ostane naďalej pod vedením mjr. gšt. Hanesa ako partizánska, ale po stránke zásobovania, t. j. strelivom, proviantom a ostatným materiálom, prideľujeme ju k skupine stot. Weinholda. K tejto partizánskej skupine prideľujeme por. Ing. Nemca Pavela a dôst. zást. Lesýka Antona.“ Za daných okolností bolo nariadenie nevykonateľné. 

Partizáni  na čele s Jozefom Trojanom už ustúpili cez Oslany do Zemianskych Kostolian a ustupovali ďalej do Necpál. Medzitým mjr. Hanes a por. Nemec zabezpečili evakuáciu dokumentov a sanitného materiálu. Por. Michal Bustin evakuoval sklad proviantu a vojenského materiálu do lesov pri Fatine-Štále a 10. septembra 1944 sa presunul do Necpál k partizánom vedeným J. Trojanom. Skupina partizánov, ktorá pod vedením Václava Paučeka zaisťovala prístupovú cestu k Veľkým Uherciam zo smeru od Skýcova, ustúpila do priestoru kameňolomu nad obcou Horná Ves. Tu sa skupina partizánov okolo Cyrila Salátu podieľala na zadržaní príslušníkov nemeckej menšiny z Veľkého Poľa, kde pri prehliadke domov zhabali osem automatov, dva ľahké guľomety a šesť debien streliva. Zadržaní Nemci z Veľkého Poľa boli odvedení na opevňovacie práce priestoru Banská BystricaZvolen.

Jednotky skupiny „Schill“ zaútočili aj na Vestenickú dolinu. V noci z 9. na 10. septembra 1944 napadla rota „Tantau“ Skačany. Partizáni sa pod nemeckým tlakom stiahli na západné svahy Drienovského podhoria, ale protiútokom v skorých ranných hodinách donútili Nemcov ustúpiť. V boji zahynuli štyria esesáci a päť ďalších, z toho dvaja ťažko ranení, padli do zajatia. Poľné delostrelectvo skupiny „Schill“ potom ostreľovalo Skačany a pod ochranou paľby začala k dedine postupovať nemecká pechota podporovaná niekoľkými obrnenými transportérmi a štyrmi samohybnými delami. Partizáni museli vyprázdniť údolie Nitrice až k Dolným Vesteniciam. 

Dňa 10. septembra 1944 velenie 1. čs. armády na Slovensku uskutočnilo reorganizáciu armády. Vojenské sily na hornej Nitre premenovalo na IV. taktickú skupinu, namiesto zajatého kpt. Weinholda za veliteľa menovali pplk. Jána Malára. Povstalci stratili svoju hlavnú obrannú líniu v údolí rieky Nitry. Boje v oblasti Baťovian boli najúpornejšie v tomto smere, ktorého význam a dôležitosť v začiatkoch bojov povstalecké vojenské velenie nedocenilo. Povstalecké sily však desať dní dokázali vzdorovať takému silnému a dobre vyzbrojenému nepriateľovi, akým bola nemecká bojová skupina SS-Schill.

Reorganizácia oddielu na brigádu, boje na Pohroní
Partizánsky oddiel J. Trojana sa po páde Oslian do Vyhní.
Po 12. septembri sa do Vyhní presunul aj zbytok oddielu (asi 100 až 120 ľudí), ktorému sa po rozbití jednotiek podarilo vyhnúť zajatiu a ustúpiť do Necpál a v Baťovej továrni bol doplnený dobrovoľníkmi. Motorizovaný presun sa uskutočňoval cez Kľak a Hrabičov. Cestou okolo Müllerovho lazu sa partizáni ocitli pod paľbou slovenských Nemcov a časti jednotky SS, ktorú previedli slovenskí Nemci od Veľkých Uheriec, paľbu opätovali guľometmi. Trojanov oddiel bol vo výcvikovom tábore vo Vyhniach reorganizovaný na partizánsku brigádu Pavel.

Na základe pokynov veliteľstva 1. čs. armády brigáda zaujala obranu prístupov k Žarnovici na ceste OslanyŽarnovica spolu s 1. rotou práporu „Dunaj“. 14. septembra sa čate Františka Kalamena podarilo zostreliť nemecké lietadlo. 15.16. septembra vykonala brigáda prepady Nemcov na ceste Malé UherceOslany a prepad nemeckých postavení pri Veľkých Uherciach.

16. septembra na vojenskopolitických pohovoroch vo Vyhniach bola Trojanova brigáda Pavel jediná partizánska brigáda uznaná vojenským ústredím a čs. vládou.

21. septembra došlo počas ranného nástupu vo Vyhniach k incidentu, keď sa politický komisár brigády mjr. Hanes vyhrážal nastolením poriadku a disciplíny aj za cenu decimovania brigády. Major Hanes bol z funkcie komisára brigády odvolaný.

Po reorganizovaní a doplnení mužstva vo vyhnianskom výcvikovom tábore bola partizánska brigáda Pavel presunutá do Hornoveskej doliny do kameňolomu pod Buchlovom. Dochádzalo k prestrelkám hliadok. 23. septembra partizáni prepadli Nemcov oslavujúcich na notárskom úrade v Bystričanoch a následne podmínovali most pri Bystričanoch.

25. septembra 1944 krátko po deviatej hodine zaútočili Nemci na Hornú Ves asi dvomi pešími rotami za podpory deviatich samohybných diel a tankov, dvoch delostreleckých batérií a jednej mínometnej batérie. Obranu držal prápor Dunaj nasadený na ľavom boku Trojanových partizánov až do 14.50 hod., kedy museli ustúpiť a následne sa aj partizánska brigáda Pavel stiahla do obce Kľak. 26. septembra 1944 sa celá brigáda zhromaždila vo Vyhniach, kde sa opäť reorganizovala.

23. septembra 1944, veliteľstvo 1. čs. armády prostredníctvom Hlavného štábu partizánskych oddielov na Slovensku („HŠPO“) žiadalo: 

Trojan splnil rozkaz čiastočne tak, že v označenom priestore ponechal „rotu“ Václava Paučeka. Brigáda Pavel ako celok neprešla do tyla nepriateľa, lebo za nepriaznivej situácii na bojiskách bola nasadená do obranného postavenia v priestore BzenicaVyhne a dňa 27. septembra sa zúčastnila dvoma čatami pod velením ppor. A. Lesýka na obrane Žarnovice.

V tomto období počas Trojanovej neprítomnosti partizánsky súd brigády odsúdil na smrť pre údajnú zradu, obohacovanie sa na civilnom obyvateľstve a vydieranie člena brigády komunistu a interbrigadistu Karola Ivanku aj s jeho bratom Petrom. Jozef Trojan následne proti členom súdu nezakročil, čím popravu de facto schválil.

Nemecký útok na Banskú Štiavnicu začal ráno 30. septembra 1944. 1. októbra sa príslušníci partizánskej brigády Pavel dostali na prístupe k Hodruši a Vyhniam dostali do boja s nemeckou jednotkou vyslanou odrezať povstalcom ústupové cesty. Od 2. októbra 1944 bola brigáda Pavel v aktívnej bojovej činnosti  v zostave 3. taktickej skupiny veliteľstva Gerlach. dochádzalo k bojovým stretom na tomto úseku. 2. októbra 1944 vybojovali príslušníci brigády úspešný trojhodinový boj s Nemcami pri Lukaviciach. 3. októbra 1944 tri družstvá vyzbrojené guľometmi prepadli úspešne Nemcov pri Uhliskách. 4. októbra 1944 prepadli por. Nemec a por. Takáč spolu s dvomi družstvami a jednou rotou partizánov Bzenicu. Na útok využili prechod cez štôlne štátnej bane Žigmund. Nemcov z Bzenice vytlačili a spôsobili im značné straty. V dôsledku nemeckej delostreleckej paľby na Vyhne sa štáb a sklady brigády museli presťahovať do Banskej Belej. V noci z 5. na 6. októbra 1944 bol uskutočnený útok na most na ceste ŽarnovicaBzenica. 6. októbra 1944 presunuli sklady a chorých z Banskej Belej do Bacúrova a deň nato do  Očovej. Bojové jednotky sa v ten istý deň presunuli z Vyhní do Dubového, kde zaujali nové obranné postavenie. Podľa správ od obyvateľstva Nemci brigádu Pavel v oblasti VyhneBzenica nazývali „rote Teufel“.

8. októbra 1944 zatkli príslušníci partizánskej brigády Pavel veliteľa úseku kpt. Felzmanna, ktorý bez rozkazu veliteľa 3. taktickej skupiny nariadil ústup svojho práporu pri Žiari nad Hronom, šíril paniku a vyzýval vojakov, ktorí zotrvali v pozíciách, aby ušli. Na rozkaz plk. Kunu bol pred jednotkou degradovaný a eskortovaný do Zvolena.

Súčasť 2. čs. paradesantnej brigády
9. októbra bola partizánska brigáda Pavel včlenená do 2. čs. paradesantnej brigády ako jej 3. prápor v počte 250 mužov. Veliteľom práporu sa stal por. Jozef Trojan a zástupcom veliteľa práporu kpt. Emil Čaplovič. Reorganizácia, ktorá mala trvať do 25. októbra, ale bola už 19. októbra narušená rozkazom na uvedenie brigády do bojovej pohotovosti.

Už 16. októbra sa mali partizáni v radoch parabrigády zúčastniť útoku na Močiar. Keď do priestoru, kde mali postavenie dve čaty partizánskej brigády Pavel, prenikla rota Nemcov, partizáni zverený úsek bez väčšieho odporu svojvoľne opustili, čím odkryli bok svojho suseda (prápor Dunaj) a vystavili nebezpečenstvu ohrozenia obranu pri Kozelníku.

Povstalecký útok na Močiar neuspel. Po boji boli jednotky 2. čs. samostatnej paradesantnej brigády stiahnuté z frontu do Badína a Vlkanovej na reorganizáciu a odpočinok.

Po zhoršení situácie na povstaleckých frontoch bola brigáda rozkazom č. 25.784 Taj 3. oddiel 20. októbra o 20. hodine presunutá do priestoru KrupinaZvolenDobrá Niva.

Po útoku ľavého krídla 18. SS di­vízie Horst Wessel od Lučenca na Zvolen bola druhá a tretia bojová skupina 2. čs. samostatnej paradesantnej brigády odvolané na jeho zastavenie, povstalecké jednotky však boli útokom rozbité. Trojanovi partizáni sa dostali do bojov pri Kalinke a Zolnej, odkiaľ ustupoval na Staré Hory.

Prechod do hôr
Potom, ako Trojanovi partizáni dostali posledný rozkaz gen. Viesta o prechode na partizánsky spôsob boja vydaný v noci na 28. októbra, Jozef Trojan ignoroval rozkaz bezprostredne nadriadeného veliteľa pplk. Vladimíra Přikryla z 28. októbra o 5. hodine ráno: „k odchodu jednotek v rajoně Jelenec-Motyčky přes Kačka. Kozí hřbet na sbor. punkt, již. svahy Prašivé (Holica), kóta 1425.". Namiesto toho vydal vlastný kontroverzný rozkaz „k odchodu jednotek v rajoně Jelenec-Motyčky přes Kačka. Kozí hřbet na sbor. punkt, již. svahy Prašivé (Holica), kóta 1425." vydal pre 3. prápor paradesantnej brigády kontroverzný rozkaz „buď prejsť v malých skupinkách k ČA, ktorá podľa neho mala byť už v Prešove, alebo ísť do hôr k Baťovanom, ale každý na vlastnú päsť.", čím znížil bojaschopnosť práporu na minimum.

Veliteľ npor. J. Trojan s náčelníkom štábu por. Ing. P. Nemcom sa nevedeli dohodnúť, kam zamieriť.
Trojan presadzoval názor prebiť sa na východ k Červenej armáde. Nemec navrhoval vrátiť sa späť na Ponitrie a tam pokračovať v partizánskom boji. Prápor sa rozpadol na menšie skupinky. Najväčšia sa utvorila okolo Trojana, Nemca, Takáča, Ragana a Mastného. Tú tvoril v podstate celý štáb práporu a väčšina pridelených príslušníkov 2. paradesantnej brigády. Skupina sa pustila cestou na Prašivú a odtiaľ smeroval na Chabenec, pričom sa premiešala s vojakmi povstaleckej armády a neskôr sa rozdelila ešte na menšie skupiny. Najväčšia časť jednotky, ktorú v podstate tvorili len príslušníci štábu práporu pod velením Trojana, prešla cez Kalište, Kyslú vodu a Kozie chrbty a smerovala na Ďumbier. 28. októbra ráno pokračovala v pochode, pričom pravdepodobne v Hiadeľskom sedle narazila na predsunutú hliadku nemeckých vojakov. Trojan s nimi vyjednal dvojhodinové prímerie, ktoré využili na prekonanie sedla a výstup na Prašivú. 

Po dosiahnutí Ďumbiera sa po dohode s členmi štábu rozhodol npor. Trojan predsa len prebojovať naspäť do hornonitrianskeho kraja a tu pokračovať v partizánskom boji. Tí, ktorí sa odmietli vrátiť na Ponitrie, mohli voliť východný smer. 

Hornonitriansky partizánsky prápor
4. novembra sa so zvyš­kom skupiny v počte šesť ľudí vydal Trojan na spiatočný pochod na Ponitrie po trase BalážeStaré HoryHarmanecKremnické vrchyJanova LehotaVtáčnikMalé Uherce, kam dorazil 26. novembra a začiatkom decembra 1944 prišiel na samotu Hlboké. Na samote pri Kolačne Trojan začal znovu organizovať príslušníkov partizánskej brigády Pavel. Vďaka svojím stykom sa podarilo zorganizovať dodávky zimnej obuvi, šatstva a potravín z Baťových závodov v Baťovanoch. Začiatkom decembra 1944 prišiel z Rudnianskej doliny bývalý príslušník partizánskej brigády Pavel ppor. Juraj Ulrych a priviedol so sebou dve ozbrojené družstvá partizánov.

Paralelne sa na Ponitrí v tom čase formovala Nitrianska partizánska brigáda pod velením pplk. G. D. Avdejeva, ku ktorej sa pripojil zvyšok roty Václava Paučeka. Táto jediná rota partizánskej brigády Pavel pri ústupe povstalcov z Ponitria zostala v tyle nepriateľa. Asi 10. decembra 1944 prišiel Jozef Trojan do štábu Nitrianskej partizánskej brigády v obci Hostie. Informoval jej veliteľa pplk. G. D. Avdejeva o zámeroch i o tom, že už má sústredených niekoľko ľudí na samote Hlboké. Zároveň požiadal, aby bývalí príslušníci jeho brigády boli prevelení pod jeho veliteľskú právomoc. Pplk. Avdejev jeho žiadosti vyhovel. Čata V. Paučeka bola ihneď určená k dispozícii J. Trojanovi a krátko nato sa premiestnila na samotu Hlboké. Koncom decembra bol z Trojanovej skupiny sformovaný Hornonitriansky partizánsky prápor

Napr. 27. decembra civilná spojka z Diviackej Novej Vsi oznámila, že v obciach Rudnianskej doliny sa nachádzali maďarskí vojaci, ktorých by bolo pomerne ľahké odzbrojiť, keďže u mnohých sa prejavovala nechuť ďalej bojovať. Dňa 29. decembra dostali Trojanovi partizáni hlásenie od civilných spojok o lupičských výčinoch, páchaných v obciach Nedanovce, Krásno a Turčianky a pripisovaných na vrub partizánov. V oboch prípadoch boli vyslané rozviedky s úlohou podrobne zistiť situáciu a súčasne bolo zaslané situačné hlásenie o stave a pohybe nemeckej posádky v nitrianskej doline do štábu Nitrianskej partizánskej brigády, ktorý bol v obci Hostie.

30. decembra civilná spojka hlásila, že v priestore Diviackej Novej Vsi sa nachádza približne 250členná maďarská vojenská jednotka, ktorá je vyzbrojená prevažne ľahkými zbraňami a dala by sa odzbrojiť. Neskôr prišla informácia, že asi 30 maďarských vojakov chce prejsť k partizánom. Odzbrojenie bolo vykonané 31. decembra. Traja Slováci z Maďarmi okupovaného územia južného Slovenska zostali v Trojanovom prápore ako jeho riadni členovia. Zvyšok Maďarov, čo sa pripojili k partizánom bol odvelený do štábu Nitrianskej partizánskej brigády, kde spolu s ďalšími zajatcami vytvorili pracovný oddiel pod velením npor. Drobného. Na prelome rokov 1944/45 mal Hornonitriansky prápor už 150 príslušníkov.

V januári sa front blížil k Hronu a Nemci stupňovali úsilie vyčistiť tyl od partizánov.  7. januára 1945 v rámci prvej z protipartizánskych akcií došlo k niekoľkohodinovému boju na Vrchhore. Nemci v ňom stratili šestnásť vojakov. Vzápätí sa Trojanovci stiahli ku Skýcovu a ubytovali sa v štátnom žrebčíne Rybník pri Topoľčiankach.

15. januára 1945 podnikli Nemci veľký útok na Hostie. Nemecké jednotky mali asi sedemsto mužov podporovaných tankmi, pancierovými vozmi a mínometmi, partizáni 2. práporu Nitrianskej partizánskej brigády asi deväťdesiat mužov vyzbrojených väčšinou puškami, niekoľkými samopalmi, šiestimi ľahkými a jedným ťažkým guľometom, jedným raketovým mínometom a niekoľkými granátmi. Možným dôvodom útoku na obec Hostie bola „krádež“ špedičného vozu partizánmi, ktorým Nemci chceli odviezť do Nemecka historické vybavenie prezidentského zámočku v Topoľčiankach. Pripravené mínové pole zlyhalo a pod silným tlakom nepriateľa boli partizáni nútení ustúpiť z Hostia až do Jedľových Kostolian. Do boja sa zapojil aj prápor J. Trojana, ktorý kryl ľavé krídlo ustupujúcemu práporu mjr. Sýkoru juhovýchodne od Topoľčianok. Nemcom sa však už nepodarilo v ten zaútočiť na Jedľové Kostoľany. Ani 16. januára 1945, keď Nemci prenikli do obce, sa im už nepodarilo partizánov prekvapiť. Po krátkom boji viacerých jednotiek brigády jej jadro sa spolu s miestnym obyvateľstvom stiahlo do hôr Inovca. Trojanov „Hornonitriansky partizánsky prápor“ sa stiahol k Zlatnu, potom ďalej ku Skýcovu, kde sa opäť stretol s nepriateľom a v noci na 17. januára 1945 opäť na samotu Hlboké. V bojoch počas týchto dvoch dní mal prápor jedného mŕtveho, troch ranených a dvoch nezvestných.

Začlenenie do Nitrianskej brigády zväzku Alexander Nevský
Trojanova jednotka sa 22. januára pripojila k Nitrianskej partizánskej brigáde, ktorá sa od 15. januára 1945 nachádzala v priestore Krtinová pod Veľkým Inovcom. Brigáda mala trvalé rádiové spojenie s Ukrajinským štábom partizánskeho hnutia v Kyjeve. Strelivo a zbrane jej v noci zhadzovali sovietske lietadlá na Krtinovej lúke. 

Trojanova jednotka bola včlenená do brigády ako jej 3. samostatný prápor a v mesiacoch december 1944 a január 1945 prispela brigáde sumou 200 000 korún z „čierneho“ fondu Baťových závodov.

Nitrianska partizánska brigáda mala zloženie:

 Veliteľ brigády: G. D. Avdejev-Smirnov
 Komisár brigády: N. Koveľ
 Náčelník štábu brigády: kpt. D. N. Dudin

Brigáda mala štyri prápory:
 Stalinský prápor. Veliteľom bol kpt. V. I. Orlenko, prápor tvorili partizáni z Ruska a Ukrajiny.
 Slovenský prápor. Veliteľom bol mjr. Ľudovít Pavol Sýkora, prápor pozostával zo slovenských vojakov, mal dve roty. Veliteľom prvej bol npor. Milan Koza, druhej velil npor. Jozef Novisedlák.
 Hornonitriansky partizánsky prápor. Veliteľom bol npor. Jozef Trojan. Prápor tvorili baťovci (bývalí zamestnanci Baťových závodov v Šimonovanoch).
 Internacionálny prápor. Veliteľom bol npor. Jozef Mičudík. Zaradení doň boli Bulhari, Francúzi, Holanďania, Maďari a ďalší.

Nitrianska partizánska brigáda bola koncom januára 1945 prakticky v obkľúčení na pomerne malom priestore svahov Veľkého Inovca, v blízkosti frontovej línie. Po začlenení Trojanovho Hornonitrianskeho partizánskeho práporu narástol počet jej príslušníkov na asi 650. V týchto podmienkach sa v danej lokalite nedalo skryto manévrovať a štáb brigády videl jedinú možnosťprebiť sa cez nepriateľskú obranu na západnom brehu Hrona z tylu a spojiť sa s postupujúcimi jednotkami Červenej armády. Začiatkom februára 1945 časť vojsk 2. ukrajinského frontu, 53. armáda generála Managarova, postúpila v úzkom výbežku až k obci Tekovská Breznica na východnom brehu Hrona. Brigáda sa ocitla 810 km od línie frontu. Na pravom brehu Hrona od Novej Bane až po Zlaté Moravce stáli frontové jednotky nemeckej armády. V priestore Hronský Beňadik Kozárovce bola rozmiestnená SS divízia Grossdeutschland. Prelomenie nemeckej obrany z tylu muselo byť koordinované s velením Červenej armády, aby násilný prechod brigády cez rieku nebol považovaný za nemecký útok. Úmysel prebojovať sa cez Hron oznámil štáb brigády prostredníctvom rádiovej depeše aj Ukrajinskému štábu partizánskeho hnutia v Kyjeve. 7. februára 1945 dostal pplk. V. Karasjov-Stepanov, veliteľ partizánskeho zväzku „Alexander Nevský“, ktorého štáb sídlil v obci Male na území Maďarska, rozkaz z Kyjeva, aby v súčinnosti s velením 53. armády zorganizoval prechod Nitrianskej partizánskej brigády cez front na rieke Hron.

Prechod Nitrianskej partizánskej brigády cez Hron

Na štábe zboru Červenej armády v Šahách bolo rozhodnuté vykonať prechod Nitrianskej partizánskej brigády v priestore obce Tekovská Breznica na výbežku frontu obsadenom jednotkami 1. gardovej výsadkovej zvenigorodsko-bukureštskej divízie. Na štábe tejto divízie v Tekovskej Novej Vsi bol v dňoch 7. až 9. februára pripravený podrobný plán prechodu a v noci z 9. na 10. februára boli s plánmi prechodu k Nitrianskej brigáde vyslané dve skupiny, ktoré so šťastím dorazili večer 10. februára k partizánom.

11. februára 1945 sa začali prípravy na prechod brigády cez front. V ten deň sa k jednej z prieskumných hliadok brigády pridala aj skupina povstaleckých dôstojníkov tiež smerujúcich k Červenej armáde: plk. Dezider Kišš-Kalina, mjr. gšt. Anton Rašla, štkpt. J. Tvarožek a veliteľ žandárskej stanice v Novej Bani por. výk. Ján Sládek. K brigáde sa pripojili aj komunistickí funkcionári Július Ďuriš a Viliam Široký, pre ktorých sa podarilo 5. februára zorganizovať útek z bratislavskej väznice.

12. februára partizáni dostali potraviny na štyri dni. Materiál a strelivo sa naložilo na káry a sane, zvyšok bol zakopaný alebo zničený. Termín prechodu frontu bol stanovený rozkazom na noc z 13. na 14. februára 1945. Smer pochodovej osi bol stanovený Nemecká HutaOrovnicaprechod riekyTekovská Breznica. Zloženie pochodového prúdu bolo určené takto:

 Predný voj – 1. prápor (Stalinský oddiel)
 Prostredný voj – štáb brigády, stranícki pracovníci (Široký, Ďuriš a ďalší), pracovná rota Maďarov, špeciálne štábne skupiny (míneri a i.)
 Ľavé zaistenie – 4. prápor Jozefa Mičudíka (Internacionálny oddiel)
 Pravé zaistenie – 2. prápor mjr. Ľ. Sýkoru (Slovenský oddiel)
 Zadný voj – 3. prápor kpt. Trojana (Hornonitriansky partizánsky prápor)

Predvoj postupujúci pred kolónou sa mal na hranici lesa zmeniť rozdeliť na tri skupiny. Prvá skupina sa mala presunúť naľavo od osi pochodu. Tretia skupina mala zneškodniť nemecké palebné postavenia na zalesnenom úbočí vpravo. Druhá skupina chránená zľava a sprava mala postupovať po hlavnej osi spolu so zadným vojom a spoločne mali ovládnuť cestu a železničnú trať s mostom, preniknúť k rieke a zorganizovať prechod. Bočné oddiely mali ovládnuť cestu, zamínovať železničnú trať a vytvoriť zaistenie proti prípadnému úderu pancierových vlakov a nemeckých tankov. Dvojkilometrovú lúku na tomto úseku bolo potrebné udržať  až do prechodu celej brigády cez rieku. 

Odchod brigády oproti plánovanému času 15:00 oneskoril o 2 hodiny. Prúd partizánov sa brodil namáhavým pochodom vyše metrovým snehom. V Nemeckej (dnes Inoveckej) Hute sa zastavilo čelo kolóny krátko po 18. hodine a zorganizovala sa bojová zostava v troch prúdoch. V čele prúdov boli prieskumné jednotky v bielych plášťoch. 

V priestore Orovnice nebola súvislá frontová línia, len izolované nemecké guľometné hniezda. Večer brigáda zostupovala miernym zalesneným svahom pozdĺž Orovnického potoka k Hronu. Plán však nebol presne dodržaný. Stredná skupina sa v hustej hmle predčasne vysunula dopredu, predbehla bočné skupiny a dostala sa tak do nemeckej paľby. Nemci sa bránili aj v priestore postupu bočných skupín. Čata F. Balgu ukoristila dva ľahké guľomety a tri pušky a zneškodnila päť Nemcov. Partizánom pomohol zásah delostreleckých batérií Červenej armády spoza Hrona. Najskôr síce zahájili paľbu do bezprostrednej blízkosti partizánov, ale na signál zelenej rakety ju presunuli do bezpečnej vzdialenosti. 

V smere od Hronského Beňadika zamínoval cestu a zaujal obranu prápor mjr. Ľubomíra Sýkoru. Prápor Jozefa Mičudíka zaujal obranu od Novej Bane. Partizáni vytvorili prielom, rozrušili front a získali zajatcov. Masa príslušníkov brigády postupovala cez cestu a železničný násyp k Hronu. Miestny občan Orovničan Emil Dolnický, ktorý mal ukázať partizánom brod, však na mieste nebol. Brehy Hrona v časti Pliesko na mieste príchodu brigády k Hronu boli strmé, rieka bola asi dva metre od brehu zamrznutá, tok prudký, hlboký, studený s plávajúcimi kryhami. Nemci navyše začali ostreľovať brigádu.

Samotný prechod Hrona začal pred polnocou. Za pomoci člnov bolo síce pretiahnuté cez rieku lano, ale medzi maďarskými partizánmi vypukla panika a lano neudržalo ťarchu toľkých ľudí. Asi 60 až 80 partizánov v ľadových vlnách Hrona sa utopilo. Medzi prvými obeťami boli bulharskí vysokoškoláci vrátane veliteľa čaty Stojana Panova Stojanova, maďarskí zajatci a ďalší. 

Emil Dolnický, ktorého nikto nekontaktoval, prišiel k Hronu, keď už bol prechod v plnom prúde. Predsa len sa mu podarilo usmerniť zvyšok partizánov k brodu o tristo metrov vyššie, kde voda siahala sotva po kolená, čím zachránil mnoho životov partizánov. Prápor J. Trojana mal len minimálne straty, jedného raneného a dvoch nezvestných.
Po prechode Hrona sa partizáni zastavili v Tekovskej Breznici, kde prestávku partizáni využili na osušenie odevu a ošetrenie zbraní. Následne brigáda prešla do Tekovskej Novej Vsi, kde vykonala prehliadku pre generálom Teterovom.

Ďalšie boje brigády v radoch Červenej armády
16. februára 1945 bola Nitrianska partizánska brigáda ako celok nasadená na front pri Tlmačoch, pretože elitnej nemeckej divízii Grossdeutschland sa pri protiútoku proti Červenej armáde na viacerých miestach podarilo prekročiť Hron, vybudovať dva pontónové mosty a utvoriť predmostie v úseku KozmálovceKozárovce. Brigáda vyčistila pridelený úsek frontu od nepriateľa, pričom jej straty boli osem mŕtvych, traja zajatí a viacero ranených. Čata rtm. V. Paučeka sa prebojovala až na pravý breh Hrona, kde vytvorila pevný oporný bod.

19. februára 1945 bola brigáda odvolaná z boja a sústredená v Tekovskej Novej Vsi, kde jej sovietske velenie poďakovalo za účasť v bojoch a zároveň bola brigáda posledným rozkazom rozpustená. Jednotlivé prápory však boli potom pričlenené  ako samostatné jednotky k divíziám 2. ukrajinského frontu. Slovenskí partizáni boli zaradení k 3. gardovému výsadkovému pluku, ale aj k ďalším útvarom 1. gardovej výsadkovej divízie a po celú noc odrážali nemecké protiútoky od Hronského Sv. Beňadika a zabránili mu rozšíriť predmostie na Hrone. Jozef Trojan bol hospitalizovaný po zasiahnutí do nohy a odvezený do nemocnice. 

20. februára 1945 vydal veliteľ 1. gardovej výsadkovej divízie 2. ukrajinského frontu, pplk. D. F. Sobolev rozkaz na vytvorenie 1. internacionálny práporu 3. pluku tejto divízie. Doň boli začlenení bývalí príslušníci Nitrianskej partizánskej brigády vrátane Trojanových partizánov, kde boli reorganizovaní na zosilnenú rotu pod velením Cyril Salátu, ktorému bola prepožičaná hodnosť nadporučíka. V nasledujúcich dňoch bola rota zložená z Trojanových partizánov prezbrojená sovietskymi zbraňami, precvičená a presunutá do Pukanca, kde jej bol pridelený bojový úsek. 1. marca 1945 začal boj útokom na kóty 732 a 754, ktoré držali Nemci. Po šesťhodinovom boji bol zo svojich obranných pozícií vytlačený a ustúpil smerom na Uhliská a Rudné n/Hronom. Rota ďalej prenasledovala nepriateľa a s podporou jednotiek Červenej armády osadu Uhliská o 23. hodine dobyla. Nemecké straty boli 19 mŕtvych, 12 ranených a 15 zajatých. Vlastné straty: traja mŕtvi a osem ranených prevažne od nášľapných mín.

V ďalších dňoch smerovali útoky roty proti opevneným kótam 856 a 726 a na obec Rudno n/Hronom, ktoré s pomocou jednotiek Červenej armády dobyla rota bývalých Trojanových partizánov 5. marca 1945. Ďalší postup roty smeroval na Voznicu. V boji bol zranený veliteľ 2. čaty rtn. Jozef Hrozenský (bol nahradený rtm. Václavom Paučekom) a veliteľ rozviedky J. Rychtárik (velenie prevzal čatár Karol Čecho). Boje bývalých Trojanových partizánov v rámci 1. výsadkovej divízie pomáhali zabezpečiť najviac exponovaný výbežok frontu, vysunutý v porovnaní s ostatným frontom ďaleko na sever a umožňovali ostatným divíziám 49. armádneho zboru a susedného 57. zboru postupne likvidovať nemecký odpor na Krupinskej výšine a v Štiavnických vrchoch. 8. marca 1945 rotu vystriedali rumunské jednotky a bola odoslaná na osemdňový oddych do oslobodených Uhlísk.

25. marca 1945 sa začala Bratislavsko-brnianska operácia, ktorej sa v rámci 3. pluku 1. výsadkovej divízie zúčastnila aj rota Trojanových partizánov (138 ľudí). „Dobrovoľnícka“ partizánska rota za súčinnosti jednotiek Červenej armády dosiahla obce Gýmeš a Žirany a nadviazala bojový kontakt s nepriateľom podhorí Tribeča. Podarilo sa jej obsadiť kóty 451 a 468, prekročila hrebeň Tribeča a útokom od východu dobyla obec Bádice. 

26. marca 1945 prekročil front pri Gýmešských Kostoľanoch npor. Jozef Ozábal, pridal sa k Červenej armáde a dostal za úlohu v dňoch 29.30. marca 1945 doplniť posilami z oblasti Zlatých Moraviec existujúci Samostatný československý batalión 3. pluku 1. výsadkovej divízie. Vo funkcii veliteľa npor. Jozef Ozábal slúžil od 27. marca do 10. apríla 1945.

Rota Trojanových partizánov sa rozdelila. Časť pod velením V. Paučeka bola presunutá do priestoru Baťovian, aby pomáhala pri oslobodzovaní mestečka a zabezpečovala v ňom normálny chod života. Baťovany boli oslobodené 4. apríla 1945. 

Druhá polovica roty sa pripravovala na prekročenie rieky Nitra, ktoré sa uskutočnilo 31. marca 1945 medzi obcami Dolné Lefantovce a Lovašovce. Následne sa rota zúčastnila bojov o Sokolovce, Piešťany, Vrbové a postupovala až do Myjavy.

12. apríla 1945 v oslobodenej Myjave bola rota uvoľnená zo zväzku Červenej armády. Trojanovi partizáni sa vydali sa na cestu do oslobodených Baťovian. Z partizánov  boli postavené strážne oddiely. Velenie prevzali štrtm. Peter Lupták a ppor. Juraj Ulrych. V polovici apríla 1945 sa vrátil z nemocnice kpt. Jozef Trojan. Jednotka pôsobila v Baťovanoch a v okolí až do 1. mája 1945, keď bola definitívne slávnostne rozpustená.

Dohra
V apríli 1945 po oslobodení Baťovian príslušníci brigády zabili štyroch pracovníkov Baťových závodov, ktorí boli podozriví z kolaborantstva s Nemcami. Išlo o Gustávu Časnochu, Zoltána Rettegyho, Jána a Milana Luptáka. Pri zatýkaní Jána a Milana Luptáka bola prítomná aj jeho snúbenica Mária Osvaldová a tú ako nepohodlnú svedkyňu tiež zlikvidovali. 

Jozef Trojan sa po vojne stal riaditeľom bývalých Baťových závodov v Baťovanoch, ktoré boli premenované na Závody 29. augusta – ZDA. V rokoch 19451946 bol poslancom Dočasného Národného zhromaždenia za KSS. Zotrval tu do parlamentných volieb v roku 1946.

V auguste 1949 sa zúčastnil osláv 5. výročia SNP. V noci 22. decembra 1949 bol zatknutý a obvinený z vlastizrady, marenia dvojročného a päťročného plánu, sabotáže a vydierania. Vo väzbe bol skoro štyri roky, avšak napriek mučeniu nič nepriznal. Nakoniec bol obvinený z návodu na päťnásobnú vraždu, ktorej sa mali dopustiť jemu podriadení milicionári-partizáni v Baťovanoch v apríli 1945. Odsúdený bol 16. októbra 1953 na trest smrti a bol popravený. Podľa iného zdroja bolo proti nemu na súde použité jeho rozhodnutie z roku 1944 o ústupe do hôr.
Pri pokuse o rehabilitáciu však nebol Jozef Trojan rehabilitovaný úplne. Najvyšší súd ČSFR v rozsudku z 28. augusta 1992 konštatoval, že trestná činnosť Trojana pri návode na vraždu „nebola vykonštruovaná, ale naopak, bola plne preukázaná“.

 Poznámky 

Referencie

Kategória:Partizánske
Pavel
Pavel