Druhá severská vojna

Druhá severská vojna bol ozbrojený konflikt v rokoch 1655 až 1660 a to medzi Švédskym impériom na jednej strane a mocensko-vojenskej aliancie Republiky oboch národov, Dánska, Svätej ríše rímskej, Republiky siedmich spojených provincií, taktiež Brandenburska a Ruského cárstva na strane druhej.

 Predohra na švédskom kráľovskom stolci 
V čase Tridsaťročnej vojny sa zo Švédska sformovala mocnosť prvoradého významu. Jeho armády sa v oblasti strednej Európy zmocnili nesmierne hmotnej koristi a nadobudli intenzívne bojové skúsenosti. V období po uzavretí Vestfálskeho mieru však zostala táto sila bez využitia.

Dňa 16. júna roku 1654 došlo k tomu, že sa kráľovná Kristína I. rozhodla pre konverziu z protestantizmu na katolicizmus, čím podľa podmienok zmluvy            Örebro z roku 1617 abdikovala. Novým panovníkom sa mal teda stať jej bratranec Karol X. Gustáv (* 1622† 1660), ktorý pochádzal z falcko-zweibrückenskej dynastie. To však vyvolalo vypuknutie dynastického sporu medzi katolíckou a protestantskou líniou rodu Vasa, ktorá panovala na území Republiky oboch národov.

V lete roku 1655 sa však prejavili na diplomatickej pôde nároky poľského kráľa Jána II. Kazimíra z rodu Vasa ako katolíka na švédsky kráľovský trón, čo malo za následok ozbrojenú intervenciu zo strany Karola X. Gustáva. V pozadí tohto ozbrojeného konfliktu bol taktiež územný spor o Livónsko.

 Prológ boja 
V septembri roku 1655 napokon došlo k tomu, že sa švédskych armádam podarilo úspešne obsadiť mesto Varšava. O mesiac neskôr dobyli Krakov.

 Vzdor v Čenstochovej a defenzíva švédskych síl  
Následne sa po vojenskej invázii švédskych armád podarilo získať uznanie švédskej kráľovskej moci zo strany šľachty a to v oblasti Litvy ale aj poľských častiach, presnejšie Sandomersku, Malopoľsku, Lublinsku či dokonca na Ukrajine a Volyni. Po krátkom čase sa však jasne ukázalo, že koristnícke bojovanie švédskych vojakov dokázalo zmeniť v poľskej spoločnosti predstavu, podľa ktorej by bolo možné počítať s Karolom X. Gustávom ako budúcim vládcom poľských krajín. Zásadným obratom v druhej severskej vojne sa však stala ozbrojená obrana opevneného pavlínskeho Kláštora Jasná Hora v Čenstochovej od novembra až do decembra roku 1655, čo pre švédske ozbrojené sily jasne znamenalo, že musia od obliehaní upustiť. Roku 1656 sa tak švédska ozbrojená moc dostala do značných ťažkostí, čím si hľadala spojencov.

 Noví spojenci 
Dňa 17. januára roku 1656 došlo k podpisu zmluvy medzi štátnou diplomaciou Švédskeho impéria a Brandenburska-Pruska. Podľa tejto zmluvy sa jasne deklarovalo, že Pruské vojvodstvo a varmijské biskupstvo, ktoré bolo doposiaľ poľským lénnom, sa stali lénami švédskeho kráľa. Pruský vojvoda bol tak zaviazaný poskytnúť švédskemu panovníkovi vojenskú podporu, taktiež povoliť mu prechod jeho armád a zároveň zakotvenie švédskych lodí v pruských prístavoch. Okrem iného sa jasne deklarovalo, že pruský panovník nesmie vstupovať do aliancie nepriateľských štátov voči Švédskemu impériu.

Ešte pred začatím švédsko-brandenburských bojových akcií bola uzatvorená ďalšia spojenecká zmluva a to v meste Marienburg (Malbork). Stalo sa tak v čase, keď vypuklo poľské povstanie a navyše vojenská intervencia cárskeho Ruska narušila vojnové operácie Švédskeho impéria. Švédsky kráľ Karol X. Gustáv tak potreboval pomoc. Napokon došlo dňa 25. júna roku 1656 k uzavretiu spojeneckej zmluvy medzi štátnymi predstaviteľmi Švédskeho impéria a Brandenburským vojvodstvom, ktorá jasne stanovovala, že ide o ofenzívnu alianciu, čím mohol brandenburský panovník získať časť poľského územia.

Napokon sa po uzavretí tejto zmluvy podarilo švédsko-brandenburským armádam dobyť Varšavu. Poľské oddiely ju však dňa 1. júla roku 1656 dobyli úspešne späť. V tom čase sa však už začala nová protiofenzíva švédsko-brandenburských oddielov v počte 18 000 mužov. Následne sa pri Varšave zhromaždili poľské oddiely v počte až 80 000 mužov v spojenectve s krymskými Tatármi. Išlo teda počtovú prevahu nad švédskymi oddielmi.

Dňa 28. júla roku 1656 došlo k prvým bojom. O deň na to sa podarilo švédsko-brandenburským spojencom zdolať prevahu poľských útočníkov a napokon dňa 30. júla roku 1656 ich zatlačili za rieku Vislu. Dňa 31. júla roku 1656 tak švédske ozbrojené sily znovu obsadili Varšavu.

 Príchod sedmohradských síl 

Švédi si však vyhľadali za prísľub poľskej kráľovskej koruny takisto sedmohradské knieža, Juraja II. Rákociho (* 1621† 1660), ktorý sa do boja napokon zapojil a to napriek toho, že nemal súhlas Vysokej porty (centrálna vláda Osmanskej ríše). V decembri roku 1656 došlo k podpisu spojeneckej zmluvy Juraja II. Rákociho so švédskym kráľom Karolom X., Po kratšom čase, presnejšie v januári roku 1657, došlo k tomu, že sedmohradská armáda v počte 25 000 vojakov začala pochod do Poľska. Na jar roku 1657 úspešne obsadila mestá Krakov, Varšavu a Brest v severovýchodnom Poľsku. Následkom toho došlo k rokovaniu kniežaťa Juraja II. Rákociho so švédskym kráľom Karolom X. o delení poľského územia. Cieľom rokovaní bolo podľa kniežaťa Juraja II. Rákociho vytvoriť monarchiu zloženú zo Sedmohradska, častí Poľska a podunajských kniežatstiev na čele s dynastiou Rákociovcov a vojensky vypudiť osmanských Turkov ako vazalov a detronizovať Habsburgovcov v Uhorskom kráľovstve. Išlo o vzor podľa poľského kráľa Štefana Bátoriho v roku 1567 ako predka Rákociho manželky.

 Obrat v koalícii a ústup bojov 
Habsburská diplomacia si však vyhľadala Dánske kráľovstvo ako spojenca, vďaka ktorému by teda zabránila k ovládnutiu Poľska protestantskými vojenskými silami, proti čomu ostro vystúpila. Dňa 19. septembra roku 1657 tak došlo k podpisu brandenbursko-poľskej zmluvy v meste Wehlau (Znamensk) medzi štátnymi predstaviteľmi vojvodstva Brandenburska-Pruska a Poľska. Kurfist tak vyhlásil zrieknutie sa nad dobytými územiami v Litve, pričom na druhej strane získal úplnú suverenitu nad Pruským vojvodstvom, keďže obsah tejto zmluvy znamenal koniec existencie lénneho vzťahu voči Republike oboch národov. Zároveň platila podmienka, ktorá jasne stanovovala, že v prípade úmrtia brandenburského rodu má Pruské vojvodstvo pripadnúť pod vládu Republiky oboch národov. Týmto aktom tak došlo k tomu, že brandenburské armády opustili švédsku bojovú stranu.

Dánske kráľovstvo však nemohlo uniesť vojnový nápor zo strany Švédskeho impéria, v dôsledku čoho napokon dňa 26. februára roku 1658 uzavrelo so švédskou diplomaciou prímerie v Roeskilde. Podľa tejto mierovej zmluvy bolo donútené vzdať sa územia v južnej časti Škandinávskeho polostrova a to presnejšie Sklne a Blekinge ale aj oblasti Trondheim a Bohuslän v Nórsku spolu s ostrovom Bornholm. O čosi neskôr a to dňa 6. júna roku 1660 získalo podľa mierových podmienok v Kodani späť Trondheim a Bornholm.

 Konečný mier a jeho dôsledky 

Dňa 3. mája roku 1660 došlo k uzavretiu mierovej zmluvy v meste Oliwa (severozápadne od Gdanska). Stalo sa tak ako výsledok francúzskeho sprostredkovania. Mierových rokovaní sa zúčastnili štátni predstavitelia Švédskeho impéria na jednej strane a diplomati cisárskej moci, Republiky oboch národov a Brandenburska na strane druhej.

 Galéria 

 Referencie 

 Literatúra 


 Pozri aj 
 Zoznam vojen 
 Dánsko-švédske vojny
 Severné vojny 
 Kristína I. Švédska
 Juraj II. Rákoci
 Obliehanie Jasnej Hory 
 Bitka pri Varšave (1656)
 Sedmohradské kniežatstvo (1570 - 1711) 
 Povstanie Juraja II. Rákociho
 Rakúsko-turecká vojna (1663 až 1664) 

 Iné projekty 

 Zdroj 

Kategória:Vojny 17. storočia
Kategória:Vojny Švédska
Kategória:Vojny Dánska
Kategória:Vojny Nórska
Kategória:Vojny Rímsko-nemeckej ríše
Kategória:Vojny Poľska