Tanguti

Tanguti (, , po tibetsky Miniag) boli sino-tibetský národ, ktorý založil a obýval dynastiu Západná Sia. Skupina spočiatku žila pod nadvládou etnickej skupiny Tchu-jü-chun, ale neskôr sa podriadila čínskej dynastii Tchang. Po páde dynastie Tchang založili Tanguti ríšu Západná Sia. Hovorili tangutským jazykom, patriacim do tibeto-barmskej jazykovej skupiny. Západná Sia bola v roku 1227 zničená Mongolskou ríšou a väčšina jej písomných záznamov a architektúry bola zničená. Dnes tangutský jazyk a jeho jedinečné písmo vyhynuli; zachovali sa len fragmenty tangutskej literatúry. Zachované pohrebiská tangutských panovníkov sa dochovali na území dnešnej provincie Ning-sia a od roku 2025 sú zapísané na zozname svetového dedičstva UNESCO.

 Jazyk 
náhľad|Tangutské ženy
Tangutský jazyk, známy aj ako Fan, patrí do tibeto-barmskej vetvy sinotibetskej jazykovej rodiny. Podobne ako mnoho iných sinotibetských jazykov, je to tonálny jazyk s prevažne jednoslabičnými koreňmi, ale zdieľa určité gramatické črty, ktoré sú ústredné pre tibeto-barmskú vetvu. Kedysi sa diskutovalo o tom, či tangutčina patrí v rámci v tibeto-barmskej rodiny do podskupiny jazykov I alebo Čchiang. Tanguti, po čínsky nazývaní Tang-siang (党項), sú čínskymi učencami zvyčajne považovaní za synonymum alebo aspoň za príbuzných ľudu Čchiang. Historicky bol „Čchiang“ súhrnný termín pre viacero etnických skupín, ktoré žili na západnom pohraničí Číny, vrátane modernej etnickej skupiny Čchiang. Meno Tangut sa prvýkrát objavuje v orchonských nápisoch z roku 735. Vo svojom vlastnom tangutskom jazyku sa Tanguti nazývali Mi-niah (Miñak). Až do 19. storočia sa termín Minjak používal na označenie oblasti obývanej obyvateľmi národnosti Čchiang v dnešnej Tibetskej a Čchiangskej autonómnej prefektúre Ngawa. Ľudia hovoriaci čchiangským jazykom Muja v západnom Kchang-tingu si hovoria Minjak. Geografické názvy ako rieka Min a okres Min (v provincii Kan-su) poukazujú na tento koreň.

 Vzhľad 
Podľa Viliama z Rubrucku, ktorý v 13. storočí cestoval do rôznych častí Mongolskej ríše, boli Tanguti statoční a mali medzi sebou veľkých počerných mužov, na rozdiel od Ujgurov, ktorí boli „strednej veľkosti, ako my“.

 Pôvod 
Raní Tanguti obývali stepi a hory juhovýchodného Čching-chaja a severozápadného S’-čchuanu. Ich pôvodný domov sa nachádzal vo vysočinách západného S’-čchuanu. Tieto oblasti zodpovedajú oblastiam Amdo a Kham na Tibetskej náhornej plošine. V určitom okamihu sa ich vodca Tuoba Chici, ktorý mal pravdepodobne zmiešaný pôvod z národnosti Sien-pej a Čchiang, podrobil vláde dynastie Tchang a bol mu udelený titul kapitána Západného Žungu a priezvisko „Li“. Začiatkom 8. storočia prinútil rastúci tlak Tibetskej ríše Tangutov migrovať na sever zo svojich domovín v severovýchodnom Tibete do východného regiónu Ordos. V čase An Lu-šanovho povstania (755763) boli Tanguti dominantnou miestnou mocnosťou v oblasti, ktorá je dnes východné Kan-su, Ning-sia a severné Šen-si.

 Dejiny 
náhľad|Expanzia dynastie Západná Sia
V roku 881 Tanguti, ktorí boli poddanými dynastie Tchang v Číne, pomohli Tchangom potlačiť povstanie Chuang Čchaa. Ako odmenu udelila tchangská vláda tangutskému generálovi Li S'-kungovi tri prefektúry Sia (夏州), Suej (綏州) a Jin (銀州) ako dedičné tituly v rámci vojenských obvodov ťie-tu-š’. Po páde Tchangskej ríše začali viacerí vojvodcovia vytvárať nové štáty na bývalých tchangských územiach. Tanguti rozšírili svoju ríšu na juhozápad smerom k svojim starým domovinám. V roku 1002 dobyli prefektúru Ling a založili tam svoje prvé hlavné mesto pod názvom Si-pching. Do roku 1036 anektovali obvod Kuej-i a Ujgurské kráľovstvo Kan-čou, dokonca vnikli na tibetské územie a dobyli Si-ning. Štát Západná Sia bol vyhlásený v roku 1038.

Keďže boli Tanguti dve storočia poddanými tchangskej ríše, prijali mnohé prvky čínskej kultúry, ale zachovali si aj vlastné zvyky, o čom svedčí obrovské množstvo literatúry, ktorá sa zachovala z čias samotného štátu Tangutov v lokalitách Tun-chuang a Chara-choto (bývalé obchodné centrum Tangutskej ríše).

Syn zakladateľa Západného Sia Li Te-minga, Li Jüan-chao, dosadený na trón ako cisár Ťing-cong, sa snažil odlíšiť štát Tangutov od štátu jeho rivala, čínskej ríše Sung, a začal pestovať národnú identitu Tangutov tým, že nariadil vytvorenie oficiálneho tangutského písma a zavedením zákonov, ktoré posilňovali tradičné tangutské zvyky. Jeden zo zákonov, ktoré nariadil, požadoval, aby občania nosili tradičné etnické oblečenie, a ďalší vyžadoval, aby muži nosili krátke alebo oholené vlasy, na rozdiel od čínskeho zvyku nosiť dlhé a zauzlené vlasy. Opustil kráľovské čínske priezviská „Li“, ktoré predtým udeľovala kráľovská rodina Li z dynastie Tchang, a „Čao“, ktoré neskôr udelila kráľovská rodina Čao z dynastie Sung, a prijal tangutské priezvisko prekladané do čínštiny ako „Wej-ming“. Hlavné mesto presunul do Sing-čchingu, dnešného Jin-čchuanu.

V trinástom storočí zjednotil Čingischán severné pastviny Mongolska a viedol svoje vojská v šiestich kolách útokov proti Západnej Sia počas dvadsiatich dvoch rokov (1205, 1207, 120910, 121113, 121419, 12251227). Počas poslednej vlny mongolských útokov zomrel Čingischán na území Západnej Sia. Oficiálna mongolská história pripisuje jeho smrť chorobe, zatiaľ čo legendy tvrdia, že zomrel na následky zranenia spôsobeného v týchto bitkách.

V roku 1227 bolo hlavné mesto Západného Sia prepadnuté Mongolmi, ktorí zdevastovali jeho budovy a písomné záznamy: všetko bolo vypálené do tla okrem kláštora. Posledný cisár bol zabitý a desaťtisíce civilistov boli zmasakrované. Mnoho tangutských rodín sa však pridalo k Mongolskej ríši. Niektorí z nich viedli mongolské armády pri dobývaní Číny. Po založení dynastie Jüan (12711368) boli tangutské vojská začlenené do mongolskej armády pri ich následných vojenských výbojoch v strednej a južnej Číne. Tanguti boli v triednom systéme dynastie Jüan považovaní za Semu, čím sa oddelili od severných Číňanov. Ešte za dynastie Ming (13681644) existovali dôkazy o malých tangutských komunitách v provinciách An-chuej a Che-nan. Ľudia, vrátane členov kráľovského klanu, emigrovali do západného S’-čchuanu, severného Tibetu, možno aj do severovýchodnej Indie, v niektorých prípadoch sa stali miestnymi vládcami. Tanguti žijúci v strednej Číne si zachovali svoj jazyk minimálne do 16. storočia.

 Kultúra 
náhľad|Sútra Zlatého svetla napísaná v tangutskom písme
náhľad|Modliaci sa tangutský muž
Spoločnosť Tangutov bola rozdelená do dvoch tried: „Červenotvarí“ a „Čiernohlaví“. Červenotvarí Tanguti boli považovaní za obyčajných ľudí, zatiaľ čo čiernohlaví Tanguti tvorili elitnú kastu kňazov. Hoci bol budhizmus medzi Tangutmi mimoriadne populárny, mnohí tangutskí pastieri naďalej praktizovali druh šamanizmu. Čierne čiapky, ktoré nosili šamani, dali kaste Čiernohlavých jej meno. Podľa tangutského mýtu bol predkom čiernohlavých Tangutov nebeský biely žeriav, zatiaľ čo predkom červenotvarých Tangutov bola opica. Tangutskí králi sa nazývali Wu-cu.

Podľa zdrojov v tangutskom jazyku bol tangutský štát, dnes známy ako Západná Sia, pomenovaný ako „Veľký štát Biely a Vznešený“. Hoci čínsky preklad tohto názvu sa občas používal v tangutských prameňoch, štát sa v čínskych prameňoch Tangutov najčastejšie označoval ako „Veľká Sia“ (大夏) alebo ako „štát Sia“ (夏國) počas dynastie Sung. V neskoršej historiografii a v modernej čínštine sa štát Tangutov označuje ako „Západná Sia“ (西夏). Mongoli a iné stepné kmene označovali kráľovstvo Tangutov ako „Qashi“ alebo „Qashin“, čo bolo odvodené od stredočínskeho názvu pre Che-si, región, ktorý Tanguti ovládali.

 Náboženstvo 
Tanguti boli prevažne budhisti. Tangutský budhizmus bol ovplyvnený vonkajšími prvkami. Celý čínsky budhistický kánon bol preložený do tangutského jazyka v priebehu 50 rokov a publikovaný okolo roku 1090 v približne 3700 zväzkoch. Budhizmus v štáte Tangutov je považovaný za zlúčenie tibetských a čínskych tradícií, medzi ktorými bola najvplyvnejšia tradícia Chua-jen – Čchan od Kuej-feng Cung-mi (圭峰宗密, 780841) a jeho majstra Chua-jen čcheng-kuana. Stupeň tibetského vplyvu na formovanie tangutského budhizmu zostáva stále nepreskúmaný, najmä vzhľadom na nové objavy, ktoré ukazujú, že tangutský budhizmus vďačí viac miestnej kultúre v severnej Číne než čisto tibetským alebo čínskym vplyvom. Texty patriace k tibetskej tradícii mahámudry ukazujú, že tangutský budhizmus sa spočiatku vyvíjal skôr pozdĺž línie Karma Kagjü než vetvy Sakja.

Množstvo tangutských budhistických inštitúcií, ako napríklad „Cisársky učiteľ“, prežilo samotný štát Tangutov a možno ich nájsť aj počas dynastie Jüan. Jedným z najpresnejších zdrojov tangutského budhizmu bola hora Wu-tchaj, kde od neskorej dynastie Tchang až do dobytia Mongolmi prekvitali chuajánový budhizmus ako aj čínsky ezoterický budhizmus.

Uctievanie konfucianizmu existovalo aj v Západnej Sia, čo viedlo k uvažovaniu, že tangutské náboženstvo malo korene v konfucianizme, čo však bolo nezlučiteľné s mierou popularity budhizmu. Tangutskej literatúre dominujú budhistické písma, zatiaľ čo svetské učenie vrátane kanonických textov čínskej literatúry boli v tangutskom jazyku len zriedkavo dostupné.

Hoci štát nepodporoval oficiálnu školu budhizmu, chránil všetky náboženské miesta a objekty v rámci hraníc krajiny.

 Galéria 

 Referencie 

 Iné projekty 

 Zdroj 

Kategória:Etniká, národy a národnosti v Číne
Kategória:Dejiny Číny