Pyrrhický tanec

Pyrrhický tanec (pyrrhichios, pyrrhiché) bol starogrécky tanec ozbrojených mužov, často veľmi zložitý. Bol výtvorom dórskeho národa na Kréte a v Sparte. Tancoval sa za zvuku dvojitého aulosu.

Pyrrhický tanec, ktorý sa dostal do Grécka z Kréty (pôvod na Kréte mu pripisoval Eforos, rovnako ako spartský historik Sósibios, ktorý ho okrem s Dioskúrmi spájal i s rôznymi ďalšími hrdinami alebo božstvami), bol podľa Platóna sledom rôznych fáz bitky. V Grécku bol najskôr uvádzaný ako sólový tanec v Sparte a neskôr sa stal v Aténach tancom skupinovým: dva rady tanečníkov „čelili“ sebe navzájom. Jedno z najznámejších uvedení pyrrhického tanca sa konalo vtedy, keď choreuti (tanečníci) bránili boha Dia dieťaťa pred útokmi Krona. Praktizovaný v Sparte (za zvukov dvojitej flauty) bol súčasťou vojenského výcviku. Filozof Sokrates uviedol, že najlepší tanečník je zároveň najlepším bojovníkom.  Podľa Plutarcha táto forma tanca poskytovala „nedefinovateľný stimul, ktorý rozdúchaval odvahu a dodával silu vytrvať na cestách cti a statočnosti.“ Na Panathénaiách aténski regrúti predvádzali menej bojové verzie pyrrhického tanca na pamiatku Aténinho zhromaždenia olympských síl poraziť Gigantov, čo bolo symbolom predcivilizácie. Hudobný teoretik Aristoxenos uviedol, že tento tanec sa predvádzal za najlepšej hudby a najprísnejších rytmov.náhľad|Na atickom červenofigúrovom zvoncovom kratéri je zobrazená žena hrajúca na aulos, mladá ozbrojená žena (vyzerá ako mladý muž!) tancujúca pyrrhický tanec a prizerajúci sa mladík, cca 430 – 425 pred Kr., Museo nazionale etrusco di Villa Giulia 50479, Rím

V 5. storočí pred Kr. (počas klasického obdobia) je pyrrhický tanec, podobne ako iné ozbrojené tance, už doložený v celom gréckom svete v rôznych formách a účeloch, vojenských aj nevojenských, napríklad zobrazený na atických vázach ho často tancujú ženy a nie muži (boli to často profesionálni tanečníci (obvykle otroci a hetéry), ktorí ním obstarávali zábavu na hostinách.). V tomto období aj grécki sochári  zobrazovali pôvab a svalnatosť Amazoniek predvádzajúcich vojnový tanec. Xenofón vo svojom diele Anabasis (kniha VI, kap. I.) uvádza: „Paflagonci boli ohromení, keď videli všetky tieto tance, ktoré predvádzali ozbrojení muži. Mysos, keď si všimol ich úžas, presvedčil jedného z Arkáďanov, ktorý mal tanečnicu, aby mu ju dovolil priviesť; čo aj urobil, keď ju obliekol čo najkrajšie a dal jej ľahký štít. Tancovala pyrrhický tanec s veľkou obratnosťou, pri čom sa ozval veľký potlesk; a Paflagonci sa pýtali, či aj tá žena útočí s ich vojskami. Ostatní odpovedali, že to boli ony, kto vyhnal kráľa z ich tábora.“

Zmeny pyrrhického tanca ilustrovali i zmeny v stredomorských spoločnostiach, najmä po Peloponézskej vojne (431 – 404 pred Kr.) a po hrdinských činoch Alexandra Veľkého od roku 338 pred Kr. do jeho smrti 10. júna 323 pred Kr. Rodové adaptácie na pokrývky hlavy, bojové čižmy a brnenie umožnili ženám tancovať vojenské tance. Naproti tomu medzi horalmi v Macedónsku a Tesálii zostal pyrrhický tanec androcentrickým prejavom. V roku 50 pred Kr. Julius Caesar, ktorý dal prestavať Circus Maximus, nechal predviesť pyrrhický tanec v Ríme, kde jeho kroky predvádzali bitýnske deti zo západnej Anatólie. Tanec, ktorý niekedy predvádzali skupiny odsúdených zločincov, dramatizoval mýty o Dionýzovi, Ikarovi a Paridovi (podľa jednej z legiend bol mladý a krásny pastier Paris nadšený Heleninou fyzickou dokonalosťou, keď ju videl tancovať pyrrhický tanec na námestí Sparty). Pyrrhický tanec sa tancoval ešte aj za cisára Hadriána a v Sparte až do 2. storočia ako súčasť výcviku dospievajúcich mužov.

 Referencie 

 Iné projekty 

Kategória:Kultúra v starovekom Grécku
Kategória:Tanec