Marijka Pidhirianka

Marijka Pidhirianka (vlastným menom pri narodení Marija Omeľanivna Lenert, po svadbe Dombrovska; * 29. marec 1881, Bili Oslavy, Rakúsko-Uhorsko, dnes Ukrajina† 18. máj 1963, Rudne, dnes súčasť Ľvova, ZSSR, dnes Ukrajina) bola ukrajinská poetka a šíriteľka osvety, známa Haličanka.

 Životopis 
Marijka Pidhirianka sa narodila 29. marca 1881 v obci Bili Oslavy (v súčasnosti Naddnipriansky rajón Ivanofrankovskej oblasti). Mama bola Ukrajinka a otec bol Nemec. Vzťah k literatúre a zvlášť k poézii sa u nej prejavil v ranom detstve. Ako 13-ročná začala písať poéziu. V roku 1900 úspešne absolvovala skúšky na učiteľskom seminári v Ľvove, čím získala učiteľský diplom. Odvtedy pôsobila 40 rokov ako učiteľkav rôznych obciach na území Karpát na súčasnej západnej Ukrajine a desiatky rokov sa venovala literárnej činnosti.

Marijka Pidhirianka začala publikovať svoje básne v periodikách od roku 1904. Jej prvá zbierka básní Vidhuky duši (po slovensky Ozveny duše).

V roku 1904 sa v obci Rudne, kde pracovala, zoznámila s učiteľom tamojšej školy Avhustynom Antonovyčom Dombrovskýms budúcim pedagógom, občianskym činiteľom a veľvyslancom Ukrajinskej národnej rady Západoukrajinskej ľudovej republiky. V roku 1905 sa zaňho vydala a mala s ním 4 deti: Ostap prednášal francúzštinu na Ľvovskej národnej univerzite Ivana Franka a bol kandidátom filologických vied, Romanprekladateľ špecializujúci sa na nemčinu pôsobil v Mníchove pre noviny Šľach peremohy (po slovensky Cesta víťazstva), Markijan sa angažoval ako občiansky aktivista v Austrálii ako člen tamojšej ukrajinskej diaspóry, bol inžinierom, elektrikárom a autorom publikácie Pidručnyk šofera (po slovensky Príručka pre šoféra) a dcéru Darijuučiteľku ukrajinského jazyka a literatúry v školách na Haliči.

Ako učitelia boli manželia viackrát nútení sťahovať sa s deťmičasto žili v učiteľských bytoch. Medzi rokmi 1919 až 1928 pôsobili na Podkarpatskej Rusivo vtedajšej súčasti prvej Československej republiky, kde v obciach Zaričevo, Poroškovo a Dovhe poskytovali základné vzdelanie ukrajinským deťom.

Marijka Pidhirianka zomrela 18. mája 1963 v obci Rudne (dnes súčasť Ľvova). Bola pochovaná na Lyčakivskom cintoríne v Ľvove.

 Tvorba 
Spisovateľka písala hlavne pre deti a o deťoch. Medzi hlavné motívy v poézii Marijky Pidhirianky písanej do roku 1939 patria túžba po krajšej budúcnosti bežných ľudí, oslava krásy rodnej zeme a karpatskej prírody. Vo veľkej miere využívala folklórne motívy, básne sú poznačené nežnosťou, ľahkosťou a často pripomínajú ukrajinské ľudové piesne (Spivanky, Večir, Ščo robľu ja, ščo ja diju). Marijka Pidhirianka písala aj poémy.

Aj v súčasnosti sa za svojrázne dielo považuje poéma Maty-stradnycia (po slovensky Mama-mučeníčka). Poéma z roku 1919 zobrazuje život západoukrajinských vyhnancov počas obdobia prvej svetovej vojny, kedy tisícky obyvateľov Haliče zomreli v koncentračných táboroch na následky hladu a epidémie. Dielo je charakteristické svojim vstupom a jedinečným epilógom. Spoveď mučeníčky zahŕňa v sebe 12 piesní podaných vo forme náreku.

V sovietskej ére, kým ešte Marijka Pidhirianka žila, sa jej knihy nevydávali. Publikovali sa len niektoré básne, a to iba v časopisoch. Neskôr v ľvovských a v kyjevských vydavateľstvá vyšli jej krátke zbierky diel pre detiBezkinečni kazočky (po slovensky Nekonečné rozprávočky), Hraj, bdžilko (po slovensky Hraj, včelička), Rostiť velyki (po slovensky Rastite veľké), Škoľaryky jduť (po slovensky Idú žiačikovia).

V roku 1962 básne Marijky Pidhirianky vyšli v kolektívnej zbierke Hirski kvity (po slovensky Horské kvety), ktorá bola vydaná v Užhorode. 95-stranovú ilustrovanú zbierku zostavil Vasyľ Lazarovyč Mykytas a v ukrajinčine vydalo Zakarpatske oblasne vydavnyctvo (po slovensky Zakarpatské oblastné vydavateľstvo). Autorkami ďalších diel v zbierke boli Mykolaja Božuk a Marusia Tysianska.

Počas obdobia už nezávislej Ukrajiny vydavateľstvá v Kyjeve, v Užhorode, v Kolomyji a v Ivano-Frankivsku vydali knihy Marijky Pidhirianky: Rozpovim vam kazku, bajku (po slovensky Rozpoviem vám rozprávku, bájku), Harnyj Murko mij maleňkyj (po slovensky Pekný Murko, môj maličký), Bezkinečni kazočky (po slovensky Nekonečné rozprávočky), Kraju mij, ridnyj (po slovensky Kraj, môj rodný), Učys, maleňkyj (po slovensky Uč sa, maličký), Try vinočky (po slovensky Tri venčeky), Melodiji dytynstva (po slovensky Melódie detstva), Maty-stradnycia (po slovensky Mama-mučeníčka).

Markijan Avhustynovyč Dombrovskyj, syn Marijky Pidhirianky, v roku 2009 zafinancoval zbierku obsahujúcu najväčší počet diel Marijky Pidhiranky pod názvom Dľa Vkrajiny virno žyjmo (po slovensky Žime správne pre Ukrajinu).

 Dielo 

 Rozprávky 

 Podertyj kožušok (po slovensky Rozrhaný kožúšok).
 Kycia i kvačyk (po slovensky Mačiatko a štetec).
 Jižačok (po slovensky Jedlo).

 Pamiatka 

 V meste Tlumač v Ivano-frankovskej oblasti od roku 1991 existuje Muzej-kimnata Marijky Pidhirianky (po slovensky Múzeum – izba Marijky Pidhirianky).
 V rodisku poetkyv obci Bily Oslavy od roku 1996 existuje Muzej Marijky Pidhirianky (po slovensky Múzeum Marijky Pidhirianky), ktorý prevádzkuje Vasyľ Levyckyj.

 13. júla 2014 bol slávnostne odhalený prvý pamätník Marijke Pidhirianke v rodnej obci Bily Oslavy. Pamätník vytvoril ukrajinský sochár Volodymyr Mychajlovyč Dovbeňuk.
 Na budove strednej školy v obci Utoropy bola 21. apríla 1991 nainštalovaná pamätná tabuľa na pamiatku Marijky Pidhirianky.
 Na budove všeobecno-vzdelávacej školy v obci Vorona bola nainštalovaná pamätná tabuľa na pamiatku Marijky Pidhirianky.
 Na bude školy v obci Antonivka bola nainštalovaná pamätná tabuľa na pamiatku Marijky Pidhirianky.
 21. júla 2016v deň, ktorý je tradične v obci Bili Oslavy venovaný Marijke Pidhirianke, pri príležitosti 135. výročia jej narodenia bola nainštalovaná pamätná tabuľa na pamiatku Marijky Pidhiranky ako národnej učiteľke a poetke.
 Na budovu v obci Rudne (dnes súčasť Ľvova) nachádzajúcej sa na ulici Hruševského, kde Marijka Pidhirianka bývala počas posledných rokov svojho života, bola nainštalovaná pamätná tabuľa.
 V roku 1990 v obci Zaričevo na budove miestneho múzea osvety bola nainštalovaná pamätná tabuľa.
 7. mája 1991 bola Marijka Pidhirianka uvedená do Knyhy Pam'iati (po slovensky Pamätná kniha), ktorú vytvorilo tovarišstvo Prosvita (po slovensky Osveta) v Užhorode.

 Na počesť Marijky Pidhirianky je od roku 1991 po nej pomenované bábkové divadlo v meste Ivano-Frankivsk, ktoré vzniklo v marci 1945.
 Tovarišstvo Prosvita (po slovensky Osveta) v meste Ivano-Frankivsk od roku 1991 udeľuje cenu pomenovanú po Marijke Pidhirianke v kategóriách literatúry a umenia.
 Od roku 1993 Kosivský rajón udeľuje cenu pre vzdelancov pomenovanú po Marijke Pidhirianke.
 Na počesť Marijky Pidhirianky boli pomenované ulice vo viacerý mestách a obciach na západnej Ukrajine (Ivano-Frankivsk, Kolomyja, Kyjdanci, Nadvirna, Kaluš, Tysmenycia, Perečín, Chust, Užhorod, Lančyn, Kosiv, Tlumač, Zymna Voda, Rudne, Vikňany, Simer...).

 Pedagogická činnosť 
Poetka mala výnimočný vzťah k škole a k deťom. Marija Dombrovska (za slobodna Lenert) viac ako 40 rokoch pôsobila v školstve. V rámci pedagogickej činnosti využívala svoj básnický a umelecký talent. Jej úprimné melodické básne predstavovali pre žiakov pomôcku na to, aby si ľahšie zapamätávali písmená a jednoduchšie porozumeli aritmetike. Ako učiteľka sa vo veľkej miere venovala aj občiansko-politickej činnostiaktívne spolupracovala s obyvateľmi obcí, kde pôsobila.

Externe absolvovala ženský učiteľský seminár v Ľvove. Po absolvovaní semináru začala učiť v škole v obci Utoropy.

Marija Lenert od septembra 1900, keď začala učiť v dvojtriednej ľudovej škole v obci Utoropy, aplikovala do výučby nové prvky. Nový štýl výučby spočíval v tom, že vyučovala doobeda od ôsmej do dvanástej a poobede od druhej do štvrtej. Doobeda učila spolu tretiakov a štvrtákov. Vyučovacia hodina trvala 60 minút. Každú zároveň delila na 2 častina písomnú a na ústnukým tretiaci mali ústnu časť, štvrtáci mali písomné zadanie (a naopak). Zošity žiakov si brávala domov, kde ich opravovala a hodnotila, čo v ľudovej škole v obci Utoropy nikto nerobil. Vo výsledku jej žiaci starostlivejšie pristupovali k vypracovaniu písomných zadaní. Popoludní mala vyučovanie s prvákmi. Vzala do úvahy rady a praktiky skúsenejších učiteľov v školepočas prvých týždňov pracovala so žiakmi na pozornom vnímaní sluchom, aby sa zrak a sluch navzájom dopĺňalipoužívala farebnú kriedu, ktorou na tabuľu kreslila kvety a zvieratá. Okrem toho, že obrázky vyvolávali u detí radosť, vzbudzovali aj záujem o preberané učivo. Marija Lenert často na hodinách vytváral pre žiakov krátke básne, ktoré si zapamätávali. Výsledky aj správanie žiakov sa značne zlepšili.

V roku 1902 v ľudovej škole v obci Utoropy vykonával v škole kontrolu okresný inšpektor Šlemkevyč. Úspechy mladej učiteľky zohľadnil aj pri protokole o kontrole.

Marija Dombrovska medzi rokmi 19161918 učila v školských kurzoch deti ukrajinských emigrantov. Spolupracovala vtedy s Bohdanom Romanovyčom Zaklynským.

Počas obdobia prvej Československej republiky Marija Dombrovska v Zaričevo, Poroškovo a Dovhe poskytovala základné vzdelanie ukrajinským deťom. V rámci svojej činnosti spolu s manželom Avhustynom preukazovala patriotické prvky, kvôli čomu ju úrady odvolali z funkcie učiteľkyv roku 1927 o tom v jednom z čísel písal aj časopis Naša zemľa (po slovensky Naša zem). Aby zarobila pre rodinu na základné potreby, privátne učila vnukov Ivana Jakovyča FrankaTarasa a Myronasynov dcéry spisovateľa Hanny Franko-Kľučko.

Spolu so svojou švagrinou viedla školu v obci Antonivka, na budove ktorej sa v súčasnosti nachádza pamätná doska venovaná Marijke Pihirianke. Medzi jej žiakov v tom období patril Stefan Oleksijovyč Terleckyj, podľa ktorého spomienok obidve učiteľky spolu viedli vyučovacie hodiny pre viac ako 100 detí. Hlavný predmet mala predstavovať poľština, povolenie na vyučovanie ukrajinského jazyka a literatúry tiež získala. Marija Lenert v rámci vyučovania motivovala svojich žiakov k vytváraniu si pozitívneho vzťahu k ukrajinskej kultúre. Pod vplyvom svojej triedy v obci Antonivka napísala v roku 1934 báseň Homin (po slovensky Huk).

Marija Lenert sa v roku 1937 stala riaditeľkou štvortriednej školy v ukrajinskej obci Bratyšiv. Zúčastnila sa súťaže v poézii, ktorú usporadúvalo Tovarystvo vzajemnoji pomoči učiteľov (po slovensky Tovarišstvo vzájomnej pomoci učiteľov). Z básne Skladajemo prysiahu (po slovensky Skladáme prísahu), hudbu do ktorej napísal Stanislav Pylypovyč Ľudkevyč, sa zanedlho stala hymna učiteľov. Báseň získala prvú cenu v súťaži (s hodnotou 150 poľských zlotých). Druhú cenu v súťaži (s hodnotou 100 poľských zlotých) získala jej ďalšia báseňChaj nevoľa ťmy znykaje (po slovensky Nech sa nevôľa tmy stratí).

Pedagogická činnosť Marije Lenert sa skončila v roku 1940 v obci Nyževi, kde sa jej udiali traumatické zážitky. Pod ich vplyvom ju ukončila, pričom si k nej počas 40-ročnej kariéry vytvorila veľmi pozitívny vzťah.

V roku 1941 manželia Dombrovskí vydali v meste Stanislav (dnešný Ivano-Frankivsk) Bukvar dľa ukrajinskych škil (po slovensky Šlabikár pre ukrajinské školy).

 Referencie 

 Zdroje 








Kategória:Narodenia 29. marca
Kategória:Úmrtia 18. mája
Kategória:Úmrtia v 1963
Kategória:Ukrajinskí spisovatelia
Kategória:Ukrajinskí básnici
Kategória:Spisovatelia pre deti a mládež