Busta Cecílie Gonzagy

Busta Cecílie Gonzagy je portrétna busta Cecílie Gonzagy, ktorá je zhotovená z kararského mramoru, meria 38,5 cm na výšku a je súčasťou zbierok SNMSpišského múzea v Levoči. Busta je vedome vytvorený falzifikát z 19. storočia. Avšak existuje niekoľko indícií, ktoré podporujú myšlienku, že ide o Donatellovo dielo: latinský nápis na podstavci, sochárske prevedenie, Donatellove kontakty s Gonzagovcami alebo vzťah Gonzagovcov s Čákiovcami.

Analogickú drevenú bustu ženy vytvoril Desiderio da Settignano, ktorý bol žiakom a nasledovníkom Donatella. Busta pravdepodobne poslúžila ako predloha pre neorenesančné busty z 19. storočia. Niektoré z nich sa mylne považovali za renesančné diela. S týmito neskoršími prácami sa spája meno neorenesančného sochára Giovanniho Bastianiniho, ktorý však podľa dostupných poznatkov nepoužíval falšované signatúry. Rozlíšenie medzi autentickými renesančnými a neorenesančnými dielami predstavuje významný problém, ktorý komplikuje definitívne potvrdenie autorstva busty Cecílie Gonzagy z Levoči.

Objav busty bol medializovaný na jar roka 2025. SNMSpišské múzeum v Levoči plánovalo sprístupnenie busty v expozícii, avšak 29. mája 2025 bola busta z depozitára múzea odvezená za účasti generálneho tajomníka služobného úradu Ministerstva kultúry, Lukáša Machalu, a policajného komanda. Ako dôvod boli neskôr uvedené bezpečnostné dôvody.  Presun busty Cecílie Gonzagy spustil vlnu kritiky zo strany odbornej obce a laickej verejnosti na postup Ministerstva kultúry. Po tom, čo bola busta niekoľko mesiacov odvezená z Levoče ministerstvom kultúry do priestorov Ministerstva vnútra v Topoľčiankach, ju Ministerstvo kultúry nechalo previesť späť do Levoče. Podľa výsledkov štúdie talianského historika umenia Francesca Cagliotiho a vyjadrení štátneho tajomníka Lukáša Machalu ide o falzifikát z konca 19. storočia a nie dielo Donatella.

 Opis 
náhľad|Alesso Baldovinetti, Portrét mladej dámy v žltom, 1465, olej a tempera na paneli, National Gallery, Londýn 
Portrétna busta je zhotovená z kararského mramoru. Je mierne poškodená a má niekoľko škrabancov. Dielo má rozmery: 38,5 cm na výšku, základňa meria 36 cm na výšku a 15,4 cm do hĺbky; hmotnosť diela je 27,1 kg. Zobrazená postava má na sebe dvojvrstvové šaty (gamurra), ktoré sú charakteristické priliehavým korzetom a nariasenou spodničkou. V tomto prípade je korzet podšitý a opatrený výstrihom v tvare „V“ na prednej i zadnej strane. Pod korzetom je viditeľná halenka (camicia), ktorá zakrýva dekolt. Odev pôsobí akoby bol zhotovený z brokátu vďaka rastlinnému dekoru s kvetmi rôznych veľkostí, podlhovastými listami so zúbkovaným okrajom a so stonkami alebo bez nich. Hladký povrch vzoru kontrastuje s drsnejším pozadím. Strih a výzdoba šiat zodpovedajú móde quattrocenta. Obdobné zobrazenie odevu sa nachádza na freske Herodesova hostina (14521465, Duomo Prato, Prato) od Filippa Lippiho.

Dielo zachytáva taliansku šľachtičnú Cecíliu Gonzagu z rodu Gonzagovcov z Mantovy, známu vzdelanosťou a rozhodnutím uprednostniť rehoľný život pred politickým výhodným sobášom. Tvár má trojuholníkovú kompozíciu, vysoké čelo, tenké obočie, mierne tmavé kruhy pod očami (bez zreničiek), rovný nos, mierne prepadnuté líca a malé ústa s jemným úsmevom. Vlasy sú vpredu rozdelené nevýraznou cestičkou, vzadu stiahnuté do zložitého účesu pomocou šatky alebo závoja, ktorého vrkoč padá na ľavú stranu odhaleného zátylku. Záhyby závoja zakrývajú zadnú časť hlavy. Do vlasov je zapletená stuha. Podobná pokrývka hlavy je znázornená na Portréte mladej dámy v žltom (1465, dnes National Gallery, Londýn) pripisovanom Alessovi Baldovinettimu.

Na eliptickom podstavci sa nachádza latinský nápis: CECILIAE GONZAGAE OPVS DONATELII. Busta bola pravdepodobne pôvodne osadená do dreveného podstavca, ktorý zakrýval nápis, ako je to v prípade bronzovej busty Mladého muža s kameou (14501455, dnes Museo Nazionale del Bargello, Florencia) od Donatella. Na prednej strane nad dekoltom sa nachádza inventárne číslo SM-7156, ktoré patrí SNMSpišskému múzeu v Levoči, a na zadnej strane podstavca je inventárne číslo 321-N, ktoré je spojené s kaštieľom v Spišskom Hrhove.

 História 
vľavo|náhľad|Kaštieľ Čákiovcov v Spišskom Hrhove
Dielo bolo pôvodne súčasťou zariadenia kaštieľa Čákiovcov v Spišskom Hrhove. Sídlo nechal postaviť v rokoch 18931895 Vidor Čáki spolu s jeho manželkou Annou Normann-Ehrenfelsovou na mieste staršieho renesančného kaštieľa rodiny Görgeiovcov podľa návrhu viedenského architekta Heinricha Adama. Podľa Moritza Čákiho bola busta umiestnená v rohu lodžie, hneď vedľa gotickej plastiky svätej Márie Magdalény. Otázkou zostáva, ako sa busta dostala do kaštieľa v Spišskom Hrhove. Historička umenia Marta Herucová poukázala na rodové prepojenia Čákiovcov a Gonzagovcov už v 17. storočí, keď sa Hanibal Gonzaga oženil s Barborou Čákiovou. Príslušníci oboch rodov pôsobili na cisárskom dvore vo Viedni. Možným pôvodcom diela v zbierkach rodu bol Emanuel Čáki, významný zberateľ umenia, ktorý ho mohol získať počas cesty po Taliansku v roku 1800. Viacerí členovia rodu mali priame väzby na Taliansko. Príkladom je druhá manželka Tomáša, syna Štefana Čákiho, barónka Alžbeta (rod. Károlyi de Nagykároly), ktorá zomrela v roku 1723 v obci Ferrano neďaleko Florencie. Jeho pravnuk Imrich Čáki zomrel v Neapole v roku 1843, a súrodencov Melániu, Žigmunda a Hipolita adoptoval bezdetný markíz Roger Pallavicini. Žigmund Čáki sa v roku 1872 vo Florencii oženil s grófkou Izabelou Orsini d’Aragona, dcérou Gioachina Orsiniho. Do úvahy pripadá aj Vidor Čáki, ktorý bol milovníkom histórie a správca rodinných archívov (s výnimkou najstarších, ktoré boli uložené v Magyar Nemzeti Levéltár, Budapešť). Financoval prvé archeologické vykopávky na Spišskom hrade a ďalšie činnosti na Spiši.

Po smrti Vidora Čákiho zdedil kaštieľ jeho syn Gustáv, ktorý v ňom žil do 19. januára 1945, keď bol objekt vyplienený Červenou armádou a rodina odišla do Rakúska. Po druhej svetovej vojne bol kaštieľ skonfiškovaný štátom a využívaný ako rehabilitačný ústav, neskôr sirotinec a reedukačný ústav. Deti s bustou manipulovali a dokonca perom alebo ceruzkami zvýraznili linky obočia. V roku 1975 bola na základe hospodárskej zmluvy prevedená spolu s ďalšími artefaktmi z reedukačného ústavu do zbierok SNM – Spišského múzea v Levoči, kde bola pôvodne evidovaná ako ženská busta z 19. storočia s inventárnym číslom 321-N48. Neskôr bolo buste pridelené nové inventárne číslo múzea SM-7156.

V roku 1981 nastúpila do múzea historička umenia Mária Novotná, ktorá neskôr poverila Martu Herucovú spracovaním zbierok 19. storočia. Herucová pri výskume neorenesančných diel identifikovala bustu ako možnú Donatellovu prácu na základe techniky jemného plytkého reliéfu (rilievo schiacciato). Podrobný výskum prebiehal od roku 2019 a vyústil do publikácie Un buste de Cécile de Gonzague: Donatello? vo vedeckom časopise Revue de l’Art v roku 2021. Za článok získala autorka ocenenie špičková publikácia SAV. Následne sa uskutočnili dve verejné prednášky o buste Cecílie Gonzagyv Bratislave a Levoči. Mária Novotná spolu s Dášou Uharčekovou Pavúkovou zorganizovali v roku 2022 cestu do Florencie, kde konzultovali s Giovannom Serafinim, kurátorom Dómskeho múzea, súčasné prístupy ku konzervácii renesančných diel. Mária Novotná navrhla do edičného plánu SNMSpišského múzea v Levoči vydanie monografie a začala pripravovať podmienky na vystavenie busty.

Na jar roku 2025 bola busta pripravená na sprístupnenie v expozícii múzea, konkrétne v priestoroch Starého kláštora minoritov Levoči v rámci expozície o rode Čákiovcov. Busta mala mať svoju samostatnú miestnosť. Dňa 29. mája 2025 však bola z depozitára odvezená, údajne z bezpečnostných dôvodov, do priestorov Ministerstva vnútra v Topoľčiankach. Presun sa uskutočnil za účasti generálneho tajomníka služobného úradu Ministerstva kultúry a policajného komanda. Tento krok vyvolal ostrú kritiku zo strany odbornej obce aj verejnosti, smerovanú na postup Ministerstva kultúry. Diskutuje sa najmä o bezpečnosti, transparentnosti a prístupe k významnému kultúrnemu dielu. Na žiadosť Ministerstva kultúry bustu preskúmal taliansky historik umenia Francesco Caglioti, najuznávanejší svetový odborník na Donatellovo dielo. Obhliadka sa uskutočnila 11. júla 2025 v Topoľčiankach. Jeho závery vyústili do štúdie Anatomia di un duplice falso di scultura fiorentina del Quattrocento: la ‘Cecilia Gonzaga’ «OPVS DONATELLI» in Slovacchia publikovanej 3. septembra 2025. Neskôr bola prevezená naspäť do zbierok SNMSpišského múzea v Levoči.

 Autorstvo 
náhľad|Giovanni Bastianini, busta Ginevry dei Benci, 1851, Galleria d’Arte Moderna, Florencia

 Interpretácia Marty Herucovej 
Historička umenia Marta Herucová vo svojej štúdii porovnávala bustu Cecílie Gonzagy s niekoľkými príbuznými dielami. Spomedzi nich vyniká drevená polychrómovaná busta svätej Konštancie (14501475, dnes Musée du Louvre, Paríž) od Desideria da Settignana. Busta zobrazuje sväticu v zlatom odeve, komponovanú z väčšej výšky, a preto má väčšie rozmery než levočská busta. V črtách tváre, účese a odeve vykazuje výraznú podobnosť s bustou Cecílie Gonzagy. Vlasy sú upravené bez závoja, iba so stuhou omotanou okolo hlavy a zapletenou do účesu rovnakého typu, s prameňom vlasov padajúcim na zátylok. Dielo bolo dlhodobo známe pod názvom Krásna Florenťanka (La Belle Florentine) a považované za falzifikát alebo kópiu z 19. storočia. Po identifikácii chýbajúceho nápisu na prednej a zadnej strane bolo určené ako zobrazenie svätej Konštancie, ktorá je v Zlatej legende je charakterizovaná ako panna, ktorá obetovala svoje panenstvo Pánovi. Konštancia po smrti svojho snúbenca odišla do Ríma, aby sa pripojila k zástupu panien zmienených v legende o svätej Uršule.

Príbehy svätej Konštancie a Cecílie Gonzagy vykazujú viaceré paralely: obe boli zasnúbené, no rozhodli sa zasvätiť život Kristovi. Obdobný účes a odev a ich autori pravdepodobne udržiavali vzájomný kontakt. Otázka, či bol Desiderio da Settignano žiakom alebo asistentom Donatella, zostáva otvorená pre nedostatok priamych dôkazov. Jeho tvorba trvala približne desať rokov a zahŕňa sedem až osem ženských portrétnych búst. Desiderio vo svojich dielach napodobňoval Donatellovu techniku jemného plytkého reliéfu (rilievo schiacciato), ktorá sa zdá byť použitá aj na kvetinový motív vyrytý na odeve busty Cecílie Gonzagy. Analógia v kontúrach a na zadnej strane plastiky sa prejavujú aj v inej mramorovej soche, známej ako Busta mladej ženy v Museo nazionale del Bargello vo Florencii, ktorú nedávna hypotéza stotožňuje s Mariettou Strozzi.

Ďalší komparačný materiál predstavujú terakotové busty pripisované Giovannimu Bastianinimu, ktorý sa preslávil ako falšovateľ renesančných diel. Identifikované boli portrétne busty Ginevry de' Benci (1851, Galleria d’Arte Moderna, Florencia), Giovanny Tornabuoni (1860, National Gallery of Art, Waschington, D. C.), Piccardy Donati (1855, Galleria d’Arte Moderna, Florencia) a Aloysi Strozzi (1855, Galleria d’Arte Moderna, Florencia). Ďalej tri nesignované busty, dve sa nachádzajú vo V&A v Londýne a jedna v Isabella Stewart Gardner Museum v Bostone, ktoré sú pripisované alebo spájané s Giovannim Bastianinim sa zdajú byť tvarovo najbližšie k buste Cecílie Gonzagy. Prvú z nich vytvoril asi Giovanni Bastianini vo Florencii okolo roku 1860. Pravdepodobne ide o kópiu drevenej polychrómovanej busty svätej Konštancie od Desideria da Settignana. Druhá busta bola pozlátená a polychrómovaná. Dielo vytvorila florentská reprodukčná spoločnosť Manifattura di Signa. V tomto prípade ide znova o kópiu drevenej polychrómovanej busty svätej Konštancie od Desideria da Settignana. Kópiu pravdepodobne vytvoril Giovanni Bastianini. Tretia s bielou glazúrou bola pôvodne označená ako busta Marietty Strozzi od Desideria da Settignana. V roku 1974 bola busta reinterpretovaná a spojená s Giovannim Bastianinim. Tieto terakotové busty sa odlišujú výrazom tváre, užšími očami či špecifickým tvarom úst, postrádajú jemnosť a sofistikovanosť odevu, akú má busta Cecílie Gonzagy. Koncepčne sú však príbuzné, najmä účesom s prameňom vlasov padajúcim na zátylok, pričom levočská busta má zložitejší účes stiahnutý šatkou alebo závojom.

Renesančných ženských portrétnych búst sa zachovalo málo a signatúry identifikujúce model, autora či dátum sú zriedkavé. Výnimkou je busta Niccola Strozziho (1454, Bode-Museum, Berlín) od Mina da Fiesola, žiaka Desideria da Settignana. Mramorová busta Cecílie Gonzagy by mohla predstavovať ďalší takýto prípad. V súčasnosti sa jej atribúcia posudzuje s opatrnosťou pre množstvo nejasností. Herucová dospela k záveru, že materiál, štýl a zobrazená postava zodpovedajú dielu, ktoré mohol vytvoriť Donatello. Túto hypotézu podporuje latinský nápis na podstavci, kvalita sochárskeho spracovania, Donatellove kontakty s Gonzagovcami a historické väzby medzi Gonzagovcami a Čákiovcami. Vzhľadom na spoločenské postavenie a majetkové pomery Čákiovcov by vlastníctvo diela od Donatella nebolo neobvyklé. Dopyt po renesančnom umení v 19. storočí, ľstivé praktiky obchodníkov s umením a obľuba neorenesančného štýlu však znemožňujú potvrdiť autentickosť nápisu na buste z Levoče. Keď už dnes historici umenia vedia o existencii busty, môže byť podrobená viac exaktnému skúmaniu, analýze kameňa ap., ako aj komparatívnemu výskumu s ďalšími drevenými a terakotovými bustami, ktoré sa vyznačujú silnými analógiami.

 Interpretácia Francesca Cagliotiho 
náhľad|Desiderio de Settignana, busta svätej Konštancie, zvaná Krásna Florenťanka (la Belle Florentine), 14501475, Musée du Louvre, Paríž|vľavoTaliansky historik umenia Francesco Caglioti sa vo svojom výskume venuje mramorovej portrétnej buste známej ako Busta Cecílie Gonzagy, ktorá je od roku 1975 súčasťou zbierok SNMSpišského múzea v Levoči. Dielo nesie latinský epigrafický nápis uvádzajúci meno zobrazenej osoby a Donatella ako autora, čo viedlo k jeho nedávnej atribúcii a k zvýšenému odbornému i mediálnemu záujmu. Caglioti podal komplexnú analýzu diela založenú na priamom skúmaní originálu, štýlovej a formálnej analýze, epigrafickom rozbore a výskume proveniencie. Pozornosť venoval aj historickým okolnostiam uchovávania busty v prostredí šľachtického rodu Čákiovcov. Na základe porovnania s autentickými renesančnými portrétnymi bustami autor skonštatoval, že kombinácia epigrafických nápisov je v prípade ženských búst 15. storočia mimoriadne nezvyčajná.

tylistické a technologické znaky sochy, ako aj jej ikonografické paralely, podľa Cagliotiho nezodpovedajú Donatellovej tvorbe ani produkcii florentských sochárskych dielní z polovice 15. storočia. Levočskú bustu preto zaraďuje do okruhu historizujúcej sochárskej tvorby z konca 19. storočia, vzniknutej v kontexte zvýšeného záujmu o renesančné umenie a zberateľstvo. Podľa jeho záverov bola busta zhotovená po roku 1894 na základe sadrového odliatku odvodeného od tzv. Belle Florentine, uchovávanej v zbierkach Louvru.

V tomto kontexte je dielo interpretované ako  vedome vytvorený falzifikát, ktorého cieľom bolo imitovať renesančnú portrétnu plastiku a podporiť jeho hodnotu prostredníctvom falošnej atribúcie. Prípad busty Cecílie Gonzagy slúži ako modelový príklad v širšom diskurze o falzách a pseudo-renesančných dielach v dejinách sochárstva a prispieva k metodologickej reflexii rozlišovania medzi autentickými dielami ranorenesančnej plastiky a ich modernými napodobeninami.

 Referencie 

 Externé odkazy 
 Výnimočné dielo: Donatellova mramorová busta Cecílie Gonzagy v Levoči
 Fenomény: Donatellova busta Cecílie Gonzagy
 3D model busty Cecílie Gonzagy

Kategória:Mramorové sochy
Kategória:Levoča