Monastier svätého Mikuláša

Monastier svätého Mikuláša je pravoslávny monastier nachádzajúci sa neďaleko Mukačeva na Zakarpatskej oblasti na Černečej hore (po slovensky; známej ako Mníšsky vrch). Patrí pod správu mukačevskej eparchie a užhorodskej eparchie. Chrám a cela v rámci komplexu patria do architektúry národného významu (číslo 171).

 História 
Nie je známe, kedy presne monastier vznikol. Podľa informácií z ústneho rozprávania a z úvodu do mukačevskej kroniky monastier vznikol na konci 11. storočia. Podľa iného starého rozprávania mukačevský monastier vznikol ešte pred mongolským vpádom do Uhorska v roku 1242. Dokumenty zaznamenávajú informácie o existencii monastiera v období 14. storočia.

Ako sa píše aj v mukačevskej kronike, knieža Teodor Koriatovič bol nútený opustiť svoje kniežatstvo v Podolí a v roku 1393 sa presťahoval do Uhorska, kde pôsobil v službe kráľa Žigmunda Luxemburského. Pri brehu rieky Latorica na Černečej hore (po slovenskej známej ako Mníšsky vrch) knieža Teodor Koriatovič nariadil vybudovať drevený chrám a menšiu budovu určenú pre mníchov. 8. marca 1360 knieža Teodor Koriatovič vydal listinu, v ktorej pod správu monastiera pridelil dve obceLavky a Bobovyšče a desatinu z okolitých vrchov Ivan a Lemčovka, ako aj časť už zaniknutej obce Oroszvég (známej inak aj ako Rosvegovo) a Mukačevského hradu.

V historických dokumentoch sa ako prvý igumen monastiera spomína Luka. Monastier sa v roku 1491 stal rezidenciou zakarpatských pravoslávnych eparchov. Obdobie, kedy Luka pôsobil na pozícii igumena, sa považuje za obdobie rozvoja svätyne. Ako prvý pozíciu mukačevského biskupa zastával eparcha Joan. Práve podľa monastiera eparchia bola označená ako mukačevská. Mnísi pôsobiaci v monasteri prekladali bohoslužobné knihy. Pri monastieri vznikla aj kláštorná škola. Bazilián otec Anatolij Kralickij napísal legendu, podľa ktorej činnosť monastiera obnovilo knieža Teodor Koriatovič ako odmenu za zázračnú záchranu pred drakom. Teodor Koriatovič pri hľadaní nového miesta na usadenie stretol anjela, ktorý ho naviedol k miestu budúcej svätyne.
vľavo|náhľad|Budova monastiera v súčasnosti.
Monastier sa rozvíjal iba krátko. Počas vojny medzi Habsburgovcami a sedmohradskými kniežatami bol v roku 1537 monastier opätovne zničený, pričom došlo k zničeniu mnohých monastierskych dokumentov a veľkej časti archívu. Medzi rokmi 15381550 dochádzalo k rekonštrukcii monastierapričinil sa o to biskup Vasiľ podporovaný Ferdinandom I. Habsburským. Monastier bol tretíkrát zničený v roku 1657 poľským hajtmanom Lubomirským. V druhej polovici 18. storočia sa začala výstavba dnešného monastierskeho komplexu. V tom čase Demeter Rácarchitekt monastiera sa ako ochranca baziliánov disponujúci autoritou vo Viedni zaslúžil o prenesenie sídla biskupa z Černečej hory (po slovenskej známej ako Mníšsky vrch) do Užhorodu.

Monastier sa stal rezidenciou pravoslávneho biskupa. Na základe toho dochádzalo k prepisu chronológie, bohuslužobných a náučných kníh. Monastierska škola pri Monastieri svätého Mikuláša predstavovala významnú pozíciu v rámci kultúrno-náboženského života na Zakarpatskej oblasti.

V roku 1646 v Zakarpatskej oblasti (bez ohľadu na výrazný odpor duchovenstva a bežných ľudí) bola vytvorená únia medzi pravoslávnou cirkvou a katolíckou cirkvou za účelom, aby sa zachovala pravoslávna tradícia v období prieniku reformácie do eparchie. K rozhodnutiu došlo na Užhorodskom hrade, kde sa zišlo 63 kňazov, hoci do duchovenstva Mukačevskej eparchie patrilo 600 osôb. Počas obdobia vytvárania únie pôsobil na pozícii pravoslávneho biskupa Ioanykij Zeikan, ktorý niekoľkokrát spolu s mníchmi vyhnal z monastiera prívržencov únie. Počas obdobia jeho pôsobenia v roku 1661 došlo v monastieri k vybudovaniu prvého kamenného chrámu, kamennej rotundy (architektom bol S. Piamens), čo financoval moldavský vojvodca Constantin Şerban Basarab. Žofia Bátoriová, sedmohradská kňažná a katolíčka, v roku 1664 definitívne vyhnala biskupa Ioanykija Zeikana a monastier predala grécko-katolíckemu biskupovi Petrovi Parfenijovi. Biskup Ioanykij Zeikan sa usadil v (dnes už ukrajinskej) obci Imstyčovo, kde vybudoval nový monastier.
náhľad|Svätomikulášsky chrám.
Od roku 1664 do roku 1946 monastier patril gréckokatolíckemu rádu svätého Bazila veľkého. Biskupská rezidencia bola v roku 1751 presunutá do Mukačeva, ale správnym centrom baziliánskeho rádu zostal monastier. Kamenný monastier pod vedením architekta Demetera Ráca bol vybudovaný v rokoch 17761772 a veľký Svätomikulášsky chrám medzi rokmi 1798 až 1804 v klasicistickom štýle. V roku 1862 monastier zasiahol veľký požiar, následky ktorého boli odstraňované až do roku 1865 po opätovnej výstavbe. Počas 20. rokov 20. storočia monastier zreorganizovali bazilánski mnísi pochádzajúci z Haliče. V monastieri sa uchovali rozsiahla knižnica (obsahujúca viac ako 6 000 kníh a rukopisov) a archív.

Počas 18. a 19. storočia mukačevskú duchovnú školu absolvovali desiatky osvietenských mníchov Zakarpatska (Juraj Joanik Bazilovič, Anatolij Kralickij, Arsenij Kocak...). Monastier sa v roku 1733 stal sídlom protoigumena provincie sv. Mikuláša. Ako prvý zastával pozíciu protoigumena Gedeon Pazin.

Počas 20. rokov 20. storočia sa monastier stal centrom obnovenia mníšskeho života baziliánov na Zakarpatsku. Medzi novicov monastiera a neskoršie známe osobnosti patrili napríklad Pavol Petro Gojdič, Josyf Roman Martenetz, Miklós Dudás, Pavlo Myskiv, Štefan Sebastián Sabol, Josyf Zavadiak a ďalší. Dochádzalo k ďalšej rekonštrukcii monastiera a k reformám. 14. marca 1939 sa v monastieri bránila jedna čata československej Stráže obrany štátu proti maďarskej armáde, ktorá vtedy zahájila okupáciu Podkarpatskej Rusi. Monastier prevádzkoval školu a knižnicu, ktoré sa tak stali významným miestom kultúrneho a nenáboženského života zakarpatskej oblasti. Udržiaval taktiež kontakt s ortodoxnými cirkvami vo východnej Európe a na Balkáne.

Po okupácii Zakarpatska sovietskymi vojskami v rokoch 1946 a 1947 monastier odkúpila pravoslávna cirkev moskovského patriarchátu, a tak sa monastier stal ženským. Dôvodom toho bola skutočnosť, že v roku 1946 sovietske úrady zlikvidovali ukrajinskú gréckokatolíckej cirkev, a tak monastier musel prejsť pod pravoslávnu cirkev. Všetci mnísi odmietli konvertovať, a preto boli vylúčení. Do monastiera prišla časť sestier z monastiera v obci Lypča. Knižnica bola predaná štátnej univerzitnej knižnici v Užhorode a oblastnému archívu Zakarpatska. Došlo k presunu vyše 6 000 vzácnych kníh a rukopisov aj archívu do miestnych múzeí a archívov.

Ako prvá sa igumenkou monastiera stala Paraskieva. Do monastiera prišli v roku 1961 sestry z monastiera v obci Lypča po tom, čo bol zatvorený. Takmer 50 rokov pozíciu duchovného mukačevského monastiera zastával archimandrita Vasylij (Pronin). Po roku 2000 v monastieri žije približne 80 mníšok. Spravuje ho igumenka Epistimija (Ščerban), od roku 1997 je duchovným monastiera Feodor (Mamasujev).

 Ikony 
Monastier zachováva ikonu Panny Márie, ikonu Panny Márie Skoroposlušnica, Ivironskú ikonu Panny Márie.

V roku 1926 na žiadosť baziliánov pápež Pius XI. daroval monastieru starodávnu skvostnú ikonu Bohorodičky ako záruku obnovenia kultu Márie a pobožnosti medzi veriacimi. Ikona sa datuje do roku 1453. Pri príležitosti všetkých sviatkov spojených s Bohorodičkou sa pri monastieri uskutočnili veľké odpusty s najväčším Uspenským.

24. marca 1947 došlo k likvidácii mukačevského monastiera, a tak všetci 33 baziliánski mnísi sa presunuli do monastiera v (dnes už ukrajinskej) obci Imstyčovo. V mukačevskom monastieri namiesto baziliánov začali pôsobiť mnísi ruskej pravoslávnej cirkvi.

 Referencie 
Kategória:Kláštory
Kategória:Kláštory na Ukrajine
Kategória:Mukačevo
Kategória:Gréckokatolícka cirkev
Kategória:Gréckokatolícka cirkev na Ukrajine
Kategória:Pravoslávne cirkvi
Kategória:Pravoslávna cirkev na Ukrajine

 Zdroje