Boženko (partizánska brigáda)

Partizánska brigáda Boženko bola sovietska partizánska brigáda počas Slovenského národného povstania. Základ tvorila partizánska organizátorská skupina vysadená v noci z 20. na 21. augusta 1944 a 3. septembra 1944 na základňu partizánskeho zväzku Čapajev v Slanských vrchoch. Po doplnení prešla na západné Slovensko a pôsobila najmä v Považskom Inovci, kde došlo k viacerým stretnutiam s protipartizánskymi jednotkami. Civilné obyvateľstvo regiónu trpelo obojstrannými represiami. Počas svojho pôsobenia partizáni vykonali viacero popráv ako členov svojej jednotky, tak civilistov v dôsledku podozrení zo špionáže v prospech Nemcov. Za pomoci odbojárov z Nového Mesta nad Váhom zorganizoval veliteľ brigády Snežinskij na vianoce 1944 prechod tzv. turkestanskej légie tzv. východomoslimského pluku SS z priestoru Myjavy a Brezovej pod Bradlom k brigáde. V januári sa brigáda stiahla pred prenasledovaním z priestoru Považského Inovca. Oddiely Bohdan Chmeľnickij a Štúr prešli do priestoru tzv. Partizánskej republiky v Nízkych Tatrách, odkiaľ po bojoch ustúpili a 21. marca 1945 sa v Jasenianskej doline spojili s jednotkami Červenej armády. Oddiely Ščors a Čapajev presunuli svoje pôsobisko v januári 1945 na Vtáčnik. V marci sa časť z nich prebila pri Žarnovici cez frontovú líniu, časť sa vrátila do Považského Inovca. Štáb brigády spolu s ďalšími oddielmi pôsobil v januári až marci 1945 naďalej na Inovci v priestore Novej Lehoty a Panskej Javoriny. V marci 1945 brigáda Inovec opustila a 1. apríla 1945 sa jednotky brigády sa úspešne spojili s postupujúcimi vojskami Červenej armády na rieke Hron.

Výsadok
Základom brigády bola 16-členná organizátorská skupina štábu partizánskeho hnutia 1. ukrajinského frontu pod velením mjr. Anatolija Antonoviča Areneckého (krycie meno Snežinskij, skupina pravdepodobne podliehala NKVD). Táto bola vysadená z lietadiel Po-2 v noci z 20. na 21. augusta 1944 (5 členov) a 3. septembra 1944 (11 členov) na základňu partizánskeho zväzku Čapajev  v Petrovciach v Slanských vrchoch. Členmi výsadku boli veliteľ Snežinskij, politický komisár Vasil Vozňák, náčelník štábu Nikolaj Gaňba, veliteľ rozviedky Teofil Gnitecký a veliteľ čaty Jurij Činarev, vojaci A. Zacharov, S. Vozňák, U. Vozňák, I. Borisjuk, F. Žižka, N. Čiplič, J. Gisen, A. Venglovský, zdravotná sestra E. Borisjuková, radistky M. Sokolovová, P. Poltavecová. Organizátorská skupina bola doplnená na 30 o príslušníkov zo zväzku Čapajev.

Prechod na Považský Inovec
Miestom dislokácie skupiny mal byť Považský Inovec, kde bol zo strany NKVD vytipovaný ako preverený kontakt evanjelický gazda Pavol Kravárik na kopanici Za jamami v Novej Lehote. Inovec mal strategickú polohu. Dlhé doliny s množstvom kopaníc, lesných domčekov a chát v priestore Panskej Javoriny a Bielej Bukoviny boli vhodné pre partizánsku činnosť. Miestni ilegálni pracovníci už od leta privážali zbrane a muníciu najmä z vojenských skladov v Novom Meste nad Váhom a ukrývali ju v kaštieli v Beckovskej Vieske, ako aj v stodolách niektorých gazdov na novolehotských kopaniciach. Cez Inovec prechádzali v septembrových dňoch anglickí a americkí letci zo zajateckého tábora v Grinave. Z okolia Brezovej pod Bradlom boli prevážaní cez Váh, následne prechádzali cez novolehotské kopanice smerom na Bánovce nad Bebravou, kde ich preberali v Cimennej spojky partizánskej skupiny kpt. Teodora Polu a posielali na Tri Duby.  Na kopaniciach našlo útočisko viacero židovských rodín z Nového Mesta nad Váhom. Na Kulháni a Bielej Bukovine od septembra pôsobil aj oddiel V. Žalmana partizánskej brigády Jána Žižku, ktorý sa rozrástol na 400 členov a bol rozšírený na 10. prápor brigády.

Snežinského jednotka sa od 7. septembra 1944 sa presúvala zo Slanských vrchov pozdĺž slovenskomaďarskej hranice. V obci Nemce severne od Šiah sa k jednotke pripojili zbytky roty partizánskej brigády Za slobodu Slovanov, 39 zo 72 mužov pod velením Jána Zdražila. Do Novej Lehoty dorazila v priebehu októbra. 

23. októbra prešli partizáni cez Váh v priestore medzi Lúkou a Brunovcami a zamierili na moravskoslovenské pohraničie. 1. novembra Snežinského partizáni pri Trstíne vyhodili do vzduchu osobný vlak. Pritom zahynuli železničiari J. Mikulka a J. Lysák a na následky zranení podľahol občan J. Procházka. 2. novembra pri Hradišti pod Vrátnom partizáni  pod vedením Jána Zdražila vyhodili do vzduchu osobný vlak. Zahynul Brezovčan J. Rechtoris a ďalších päť civilistov, asi 10 civilistov bolo ťažko zranených, štyria dodatočne zomreli na následky zranení. Oficiálne partizánske hlásenie uvádzalo, že pri tejto akcii na lokálnej trati bez vojenského významu bolo zabitých a zranených 75 hitlerovských vojakov a dôstojníkov. 

Od Pustej Vsi sa ale Snežinského jednotka vrátila 26. novembra naspäť do Považského Inovca. Malo sa tak udiať po dohode Snežinského s generálom T. A Strokačom, náčelníkom Ukrajinského štábu partizánskeho hnutia, kde sa Snežinskij zaviazal, že spolu s oddielmi brigády Jána Žižku, oddielom Gorbunova z 2. Stalinovej brigády a oddielom J. Tuša zaujme kruhovú obranu Považského Inovca. Tam vykonávala mobilizáciu miestnych občanov do svojich radov, zorganizovala tzv. „podpoľné organizácie“ (skupinky spolupracovníkov v Hrádku, Novej Lehote a Podhradí zabezpečujúce informácie, potraviny, ale aj zbrane). Jednotka nevykonávala väčšie bojové akcie.

Protipartizánska operácia Wolfsburg
Nemecké okupačné orgány mali pomerne dobré informácie o partizánskych aktivitách a po potlačení SNP a obsadení Banskej Bystrice sa chystali zakročiť voči partizánskym skupinám. V polovici novembra 1944 boli do oblasti Prievidze boli presunuté jednotky brigády SS Dirlewanger a v dňoch 23.25. novembra uskutočnili v Strážovských vrchoch protipartizánsku operáciu „Hindenburg“, ktorá mala za úlohu obkľúčiť partizánov v danom priestore zlikvidovať všetky horárne, bunkre, prístrešky a chaty, kde by mohli partizáni prečkať zimu. Operácia však nezaznamenala očakávané výsledky. Časť partizánov ustúpila bez boja do priestoru Považského Inovca.

30. novembra bola preto v Inovci spustená protipartizánska operácia „Wolfsburg“. Z východu od Podhradia po Trenčianske Jastrabie útočila brigáda SS Dirlewanger, z Považia vyrazili 2 skupiny 167. divízie ľudových granátnikov. Popri nemeckých bojových jednotkách sa operácie zúčastnili aj jednotky nemeckej bezpečnostnej služby Sicherheitsdienst, žandári a príslušníci Hlinkovej gardy. Celkový počet nemeckých vojakov dosiahol okolo 900 mužov.  

Nemecké jednotky prečesávali lesy Panskej Javoriny a Bielej Bukoviny. Vypálili viacero horární, partizánskych bunkrov, hájovní, domovov lesných robotníkov a chát. V bunkri v Stokách (nad obcou Podhradie) našli skrytých židovských občanov — mužov, ženy i deti — a zmasakrovali na mieste 30 skrývajúcich sa Židov vrátane detí.  Snežinského partizánom sa podarilo uniknúť z obkľúčenia. Straty utrpeli partizánske jednotky brigády J. Žižku, ktorí sa na Bukovine dostali do prestrelky. 

Najväčšie nebezpečenstvo hrozilo pri tejto akcii obyvateľom podhorských obci na východných svahoch Považského Inovca od Dubodiela až po Prašice. Obyvatelia týchto obcí boli podozriví z pomoci partizánskemu hnutiu. Z obce Selec odvliekli Nemci vyše 60 mužov a v obciach Cimenná a Zlatníky vypálili niekoľko domov a zastrelili niekoľkých občanov.

30. novembra obsadili nemecké jednotky obce, v ktorých sa partizáni často zdržovaliNemečky, Prašice, Veľušovce, Závadu a Podhradie. Všetci muži vo veku od 16 do 60 rokov zastihnutí pri razii boli odvlečení na dvor obecnej školy v Prašiciach, kde ich po jednom vyšetrovali ako podozrivých z napomáhania partizánom. Vyšetrovanie vykonávali pod dohľadom príslušníkov gestapa z Topoľčian miestni  funkcionári — starosta obce Prašice Pavel Tomka, miestny farár Viktor Gajdošík, strážmajster prašickej žandárskej stanice Štefan Gašparik, závadský farár Hugo Czomor, predseda miestnej organizácie HSĽS Michal Paluš a vedúci notár Mikuláš Jalakša. Členovia komisie ale odmietli zoznam partizánov a ich napomáhačov zostavený agentami gestapa a vďaka ich odvahe a statočnosti, ako aj vďaka hrdinskému postoju starostu obce Tomku (ktorý sa za občanov zaručil svojím životom), sa Nemcom nepodarilo identifikovať a usvedčiť žiadneho zo zadržaných mužov a tak ich prepustili. V tento deň však Nemci v obci zastrelili pri križovatke ciest na Tvrdomestice miestneho obyvateľa Michala Grznára (* 1.5.1901) a v lokalite Vŕšky kováča z Podhradia Jána Biháriho (*1907). Neskôr 8. decembra v inoveckom kaštieli na Duchonke obesili roľníka z Podhradia Štefana Godála (*1907).

Vnútorné čistky a popravy
Pri príchode do Inovca v októbri mal Snežinského oddiel niekoľko desiatok členov. Po porážke Povstania a v dôsledku nemeckých akcií odchádzalo do lesov čoraz viac mužov. 

V noci z 12. na 13. decembra vyvrcholili v Snežinského oddieli dozvuky špiónománie, ktorá vypukla ešte v partizánskom zväzku Čapajev, kde Snežinskij začínal svoje slovenské pôsobenie. Snežinskij dal v horárni „u Paulena“ mučiť a zavraždiť asi 17 členov svojej jednotky, ktorých podozrieval, že chceli zradiť. Jednému z nich sa podarilo ujsť. Prevažná väčšina zavraždených bola zo Sovietskeho zväzu. Títo partizáni prišli do brigády Boženko zo zväzku Čapajev v septembri, aby ju posilnili po jej výsadku na východnom Slovensku. 

 Dezercia tzv. Turkestanského pluku SS k partizánskej brigáde Boženko
Jednotky 1. východomoslimského pluku SS boli sformované z Turkestancov (občanov Sovietskeho zväzu vystavených za Stalina perzekúciám a ochotným bojovať proti boľševickému režimu). Bojovali počas Varšavského povstania ako súčasť nemeckej brigády SS Dirlewanger. Po jeho potlačení bol pluk presunutý na Slovensko a 16. októbra 1944 vyložený v Brezovej pod Bradlom. Následne sa presunul do oblasti Myjavy a Starej Turej. Spolužitie tejto jednotky, označovanej v literatúre ako „Čerkizi“, „Kirgizi“, či nepresne „vlasovci“ so slovenským obyvateľstvom bolo viac menej bezproblémové. Jednotka sa údajne už 10. októbra zúčastnila spolu s 208. nemeckou divíziou ľudových granátnikov na protipartizánskej akcii v okolí Javoriny a v novembri v Bielych Karpatoch. Jednotke velil Wilhelm Hintentatz, za 1. svetovej vojny dôstojník rakúskouhorskej armády, ktorý pôsobil v Turecku, kde prestúpil na islam a zmenil si meno na Harum elRashid. 

Za pomoci odbojárov z Nového Mesta nad Váhom boli nadviazané kontakty medzi dôstojníkmi východomoslimského pluku plk. Alimova, kpt. Nadžafimova sídliacich v Myjave a kpt. Alegberliho sídliaceho v Starej Turej a Snežinským. Alimov a jeho dôstojníci pod dojmom situácie na fronte a bojac sa osudu, ktorých ich ako občanov Sovietskeho zväzu bojujúcich na strane Nemecka čakal, reagovali na ponuku prechodu kladne. Prvé stretnutie Snežinského a Vozňáka s Turkestancami sa uskutočnilo zrejme 19. decembra. 23. decembra Snežinský poslal Alimovovi list s podmienkami akcie: 1. Vo všetkých posádkach v Starej Turej a jej okolí, kde sú Turkestanci ubytovaní, vyvolať vzburu. 2. Pobiť všetkých Nemcov nachádzajúcich sa v týchto posádkach. 3. Prerušiť všetky telefónne, telegrafné i rádiové spojenia. 4. Zničiť všetky ťažké zbrane i skladiská a bez boja či s bojom sa prebiť cez Nové Mesto do Hrádku, kde dostanú ďalšie úlohy. Alimov sa so Snežinským dokonca osobne stretli pri Novej Lehoty zrejme 25. decembra ráno, krátko po definitívnom rozhodnutí Moskvy, ktoré Snežinskému oznámili 25. decembra o 2 hod v noci a len niekoľko hodín pred plánovanou dezerciou.  

Alimov so svojimi dôstojníkmi vykonali z direktív len dezerciu a presun. Nedošlo k boju s Nemcami, ani k ničeniu spojení, zbraní a skladísk. Kolóna turkestanských príslušníkov SS vyrazila okolo polnoci z 25. na 26. decembra v počte takmer tisíc mužov zo Starej Turej do Hrádockej doliny aj s plnou výzbrojou. Pluk sa nerušene presunul cez Nemcami strážené mosty pri Novom Meste nad Váhom a cez Kálnicu a následne hrebeňom Inovca šiel na dohodnuté miesto stretnutia. Alimov oznámil skutočný cieľ nočného presunuprechod na sovietsku stranuaž na ľavom brehu Váhu v Kálnici. Zhruba tristo esesákov dezerciu odmietlo a okamžite sa vrátilo k posádke. Väčšina však súhlasila a nasledovala veliteľov do zasneženého Inovca. Snežinskij Alimovovi nedôveroval a na dohodnuté miesto stretnutia na lúke pod vrchom Bobot v Hrádockej doline vyslal namiesto svojich partizánov skupinu civilných obyvateľov Novej Lehoty. Tí po úvodnej prestrelke bez obetí, keď sa situácia vysvetlila, doviedli turkestanskú skupinu až k Snežinskému. Ten ju so svojimi partizánmi čakal v miestnej časti Dolina, kde bolo pripravených niekoľko guľometných hniezd. Esesáci museli zložiť zbrane a prisahať, že sa vzdávajú partizánom. Potom dostali zbrane naspäť, no napätie nezmizlo, nakoľko esesáci prevyšovali partizánov počtom aj výzbrojou. Celý oddiel sa následne presunul na kopanicu Domináky, kde sa obyvatelia pod dojmom príchodu stoviek Aziatov v SS uniformách najskôr v panike rozutekali, aby následne asi 20 domov kopanice muselo pojať všetkých hladných a unavených mužov.

27. decembra o deviatej ráno sa esesáci mali zhromaždiť v Dolinke, kde malo prebehnúť odstrojenie (odstránenie identifikačných znakov SS a nahradenie dočasnými červenými páskami). Práve v tomto čase ale nečakane zaútočili Nemci z viacerých smerov (od Dastina, z Bojnej, Modrovej, z Moravanskej doliny). Turkestánci nepostavili stráže v dostatočnej vzdialenosti a teraz sa v panike rozutekali, strhli k úteku aj partizánov na kopaniciach. Nemecké jednotky zabili alebo zajali viacerých dezertérov, pozbierali roztratený vojenský materiál a vrátili sa k posádkam. Štáb partizánskej brigády vydal rozkaz presunúť sa na Kulháň, kde sa postupne v panike, chaose a prestrelkách (Turkestánci mali stále na sebe nemecké uniformy) väčšina partizánov a Turkestáncov dostala. Snežinskému a Alimovovi bolo jasné, že Nová Lehota nedokáže také množstvo partizánov uživiť a pristúpili k reorganizácii brigády.

Organizácia brigády
24. decembra vyhlásil Snežinskij mobilizáciu v Novej Lehote. Prihlásilo sa ale len niekoľko jednotlivcov. Naopak po rozšírení informácie, že partizáni plánujú mobilizáciu v dedinách západného Inovca (Stará Lehota, Modrová), viacero mládencov vstúpilo radšej do slovenskej armády. Napriek tomu početný nárast oddielu vyžadoval zmenu štruktúry. Partizánsky oddiel sa konštituoval na brigádu, nazvanú podľa hrdinu partizánskych bojov v občianskej vojne na Ukrajine. K 1. decembru mala brigáda 166 partizánov. 

Príchod 600 Turkestáncov skomplikoval situáciu. Snežinskij sa snažil vyhnúť sa vytvoreniu čisto turkestánskych oddielov. Brigáda po reorganizácii pozostávala zo 6 oddielov:
 oddiel Bohdan Chmeľnickij vytvorený už 1. novembra pod velením Jána Zdražila, politickým komisárom bol Štefan Mikulčík. 
 oddiel Čapajev sa sformoval prevažne z Turkestancov. Veliteľom oddielu bol V. Narzikulov.
 oddiel Suvorov bol sformovaný v decembri 1944. Plnil úlohu štábneho oddielu, tvorili ho výlučne sovietski partizáni. 
 oddiel Ščors vytvorený z nových dobrovoľníkov a z viacerých menších rozbitých skupín. Veliteľom bol menovaný I. Časnyk.
 oddiel Štúr sformovaný pôvodne v polovici októbra v priestore Hornej Súče ako súčast 2. partizánskej brigády J. V. Stalina. Veliteľom bol J. Tušš, komisárom M. Masaryk. V boji s protipartizánskymi jednotkami utrpel 20. novembra značné straty, preto sa presunul do Považského Inovca do priestoru Tematína. Keď sa pričlenil k brigáde Boženko, mal už len 20 bojovníkov. 
 oddiel Za vlasť bol sformovaný z členov oddielu P. Benkoviča 2. partizánskej brigády J. V. Stalina, ktorá prešiel v novembri na ľavý breh Váhu. Veliteľmi boli P. Benkovič, J. Činarev a A. Kirilov. Oddiel pôsobil následne prevažne v Považskom Inovci. 

Turkestánci boli rozdelení do oddielov Bohdan Chmeľnickij (121 mužov), Ščors (120 mužov), Čapajev a Suvorov. Brigáda mala k 1. januáru 1945 920 mužov. V zostave brigády pôsobil i prieskumný oddiel M. Čerkuna-Kyjevského partizánskeho zväzku Alexander Nevský, a spolupracovala s 10. práporom zväzku Ján Žižka.

Vzhľadom na nepriaznivú situáciu sa štáb brigády rozhodol presunúť cez Malú a Veľkú Fatru do Nízkych Tatier. Rozkaz bol vykonaný len čiastočne, do Nízkych Tatier sa pohli len oddiely Bohdan Chmeľnickij a Štúr a do priestoru Handlovej oddiel Ščors. 

Začiatkom druhej januárovej dekády bola v brigáde „odhalená“ druhá skupina „špiónov“ a minimálne 8 členov jednotky bolo popravených.

Oddiely Bohdan Chmeľnickij a Štúr
Oddiel Bohdan Chmeľnickij spolu s oddielom Štúr prešli z priestoru Považského Inovca cez Strážovské vrchy, Malú a Veľkú Fatru do Nízkych Tatier. 
Oddiel Bohdan Chmeľnickij vyrazil 6. januára 1945. V priestore Slatinky nad Bebravou zajali partizáni nemeckého vojaka, z ktorého pred popravou získali informáciu o prechode nemeckej jednotky. Tú sa pokúsili prepadnúť, no Nemci ich mínometnou paľbou donútili k ústupu. Turkestánci z boja utiekli, na čo následne plk. Alimov niekoľkých turkestánskych partizánov pre útek z boja a stratu zbrane popravil.

Oddiel sa následne namáhavým pochodom presúval do Turca, pričom sa vyhýbal dedinám obsadeným Nemcami (prevažne príslušníkmi Heimatschutzu), Gaderskou dolinou cez vrch Krížnej do Tureckej, odkiaľ sa neskôr presunuli na Richtárovú a nadviazali spojenie s oddielmi a brigádami Pobeda, Pomstiteľ, Smrť fašizmu. Oddiel si musel zabezpečiť ubytovanie a zásobovanie.

V tzv. Partizánskej republike v priestore BalážeStaré HoryLiptovské Revúce ostal oddiel do polovice marca 1945, kedy musel pred nepriateľskou presilou ustúpiť a 21. marca 1945 sa v Jasenianskej doline spojili s jednotkami Červenej armády.

Oddiely Ščors a Čapajev
Oddiely Ščors a Čapajev prešli v januári 1945 na Vtáčnik, kde vykonávali prieskum, diverzie, prepady nepriateľských jednotiek. V marci sa časť z nich prebila pri Žarnovici cez frontovú líniu, časť sa vrátila do Považského Inovca.

Ďalšie pôsobenie v Považskom Inovci
Štáb brigády spolu s ďalšími oddielmi sa vrátil do Inovca a pôsobil v januári až marci 1945 v priestore Novej Lehoty a Panskej Javoriny.

23. februára v skorých ranných hodinách zahájili Nemci riadení štábom Pohotovostného oddielu 13 v Trenčíne novú protipartizánsku raziu v Považskom Inovci. Štáb brigády bol pred pripravovanou raziou varovaný J. Kozicom, strážmajstrom žandárskej stanice v Kočovciach. Ten už dlhšie s partizánmi spolupracoval a o hroziacej nemeckej výprave ich informoval prostredníctvom spojok. Informáciu potvrdili aj miestni obyvatelia, ktorí hlásili prípravu vojska v Piešťanoch. Štáb brigády sa včas presunul na vrch Končité a celá brigáda sa stiahla na východné svahy Inovca na Podhradie. Nemci aj tak chytili ôsmich príslušníkov brigády a po krátkom výsluchu ich bez milosti popravili v Grngovej doline. Nemecké jednotky plánovali obe obce, v ktorých mali partizáni základneNovú Lehotu i Podhradie vypáliť a občanov odvliecť do zajatia. Viacerých občanov Starej aj Novej Lehoty v tento deň skutočne zaistili a eskortovali do Trenčína. Obe obce však nakoniec vypáleniu unikli len o vlások. Nemecký nadporučík veliaci trestnému oddielu nachystanému k likvidácii obce, sa v poslednej chvíli stretol s miestnym evanjelickým farárom Aurelom Strádom, ktorý v ňom spoznal svojho spolužiaka z vysokoškolských štúdií v Lipsku. Osobný apel kňaza, podporený príhovorom Karola Dworzáka (miestneho lesného strážmajstra) a jeho nemeckej manželky zachránili život obyvateľov obce, ktorá takto unikla vypáleniu. Nemci ale v katastri obce zastrelili 24. februára po výsluchu partizána Viktora Minárika (*9.6.1925, Prašice) zajatého v katastri obce Podhradie.

Počas tejto akcie príslušníci nemeckého Pohotovostného oddielu 13 údajne prepadli v Podhradí oddiel Ľudovít Štúr, pričom padli 4 partizáni a 11 ich bolo zajatých.  Nacisti zastrelili pri úteku obyvateľa Podhradia Jána Galbavého.

Brigáda Boženko opustila Považský Inovec dňa 7. marca 1945, kedy bol nariadený  odchod z Novej Lehoty na stredné Slovensko. 1. apríla 1945 sa jednotky brigády sa úspešne spojili s postupujúcimi vojskami Červenej armády na rieke Hron.

Hodnotenie činnosti brigády
Oficiálny prehľad činnosti brigády (VHA Trnava, f. Kyjev, k. 7, prehľad, s. 5) uvádza za august 1944 až apríl 1945 zničenie 4 železničných a 2 cestných mostov, 14 nepriateľských súprav, 18 nákladných áut a 1 862 nepriateľských vojakov. Samotný Snežinskij uvádza popravu 42 špiónov. Viaceré údaje v správe sa nezakladajú na realite, napr. 27. decembra je popisovaný boj pri Novej Lehote, kedy malo padnúť 60 Nemcov. V ten deň padli v Starej Lehote len 4 príslušníci turkestánskeho pluku, tých však zabila nemecká trestná výprava. Iný sovietsky autor popisuje boj 22. februára 1945 v obci Podhradie, kde mali padnúť desiatky Nemcov, no v ten deň boli nemeckou hliadkou zastrelení dvaja partizáni. Vo viacerých prípadoch si úspešné vykonanie konkrétnej akcie nárokovalo viacero partizánskych oddielov pôsobiacich v oblasti. Najväčším úspechom brigády bol spomínaný prechod 1. východomoslimského pluku SS k partizánom, čo bola jedna z najväčších dezercií v rámci ozbrojených síl Nemecka.

Dlhodobé pôsobenie brigády v horách Považského Inovca výrazne ovplyvňovalo život civilného obyvateľstva oblasti, ktoré sa dostalo medzi dva mlynské kamene. Obce Nová Lehota a Podhradie boli de facto mesiace kontrolované partizánmi, administratíva Slovenskej republiky stratila v oblasti vplyv. 

Príchody a odchody obyvateľstva boli partizánmi kontrolované a prišelci boli vypočúvaní na štábe brigády. Viacerí návštevníci obcí, prípadne záujemcovia o vstup do brigády boli obvinení zo špionáže a popravení (asi 23. októbra I. Miklovič z Pobedima a V. Dobroň/Dobronský z Dolného Hričova, 1. novembra v Dobrej Vode H. Baber, 7. resp. 10. novembra rodina lesníka J. Harušťáka v Lubine, I. Basaráb a F. Basaráb 6. decembra pri Hrádku,, asi 9. decembra M. Dvorský zo Starej Lehoty, 15. decembra I. Sitnik z brigády Boženko a J. Nikolajev z 2. Stalinovej brigády,, asi 8. januára pri kopaniciach pri Hrádku veliteľ partizánskeho oddielu Šrobár J. Stanák a člen tejto skupiny E. Šulek, 19. januára v osade Kulháň v Jozef Adamec so synom, 20. januára v Novej Lehote mlynársky pomocník K. Gajdošech z Lúky, 21. alebo 24. januára pri Novej Lehote O. Knopfelmacher (Kronfeld), Žid z Trenčína, 6. až 9. februára celá rodina Ábelová v Novej Lehote, časti Dolina, 11. februára pri Novej Lehote E. Igaz z Topoľčian, ktorý sa chcel k brigáde pridať, 15. februára v Novej Lehote vysokoškolák K. Škreko z Topoľčian, ktorý sa chcel k nim pridať).

Obce na podhorí Považského Inovca slúžili ako zásobovacia základňa partizánov a dochádzalo k rekviráciám potravín. Zároveň tieto obce mali povinnosť odvádzať potravinové dávky nemeckému wehrmachtu, pričom obe strany trvali na dodávkach a trestali dodávky druhej strane. Partizáni zničili evidenciu o odovzdávaní povinných roľníckych dávok v Prašiciach a Hrádku. 

Potom, ako Nemci vyhlásili v januári 1945 mobilizáciu mužov na opevňovacie práce (12. januára a 22. januára, Snežinskij zakázal účasť na prácach pod trestom smrti. Nemci nakoniec v niektorých obciach spravili razie a mužov na práce odvliekli.

 Poznámky 

Referencie

Kategória:Nová Lehota (okres Nové Mesto nad Váhom)
Kategória:Partizánske brigády počas Slovenského národného povstania
Kategória:Partizánske organizácie
Kategória:Považský Inovec