Kornylo Romanovyč Zaklynskyj

Kornylo Romanovyč Zaklynskyj (pseudonymy a kryptonymy: Korn., Anko, L., K. Z; * 1. august 1889, Ľvov, Rakúsko-Uhorsko, dnes Ukrajina† 1. apríl 1966, Praha, Česko-Slovensko) bol ukrajinský pedagóg, básnik, folklorista, literárny vedec, prekladateľ, kultúrno-osvetový a občiansko-politický činiteľ. Bol syn Romana Hnatovyča Zaklynského, brat Rostyslava Romanovyča Zaklynského, Bohdana Romanovyča Zaklynského.

 Životopis 
Kornylo Romanovyč Zaklynskyj vyučoval klasickú filológiu na filozofickej fakulte Viedenskej univerzity, neskôr vyučoval filológiu na univerzitách v mestách Ľvov a Černivci.

Svoju pedagogickú prax začal na Bukovineučil v obci Vaškivci. Venoval sa vtedy zberu ľudovej tvorby, písal básne, na témy z histórie a práce venujúce sa charakteristike krajiny. Počas ukrajinskej národnej revolúcie v rokoch 19171921 sa svojimi bratmi aktívne zapojil do bojov za slobodu ukrajinského národa, po porážke emigroval. V období Západoukrajinskej ľudovej republiky aktívne pôsobil v meste Kolomyja.

Najplodnejšiu etapu tvorby Kornyla Zaklynského predstavu obdobie strávené na Podkapratskej Rusi. Aktívne sa zapojil do spolkov Prosvita, Pedahohične tovarystvo Pidkarpatskoji Rusi a Etnohrafične tovarystvo Pidkarpatskoji Rusi. V rokoch 19201938 bol profesorom na gymnáziu v Berehovev tom čase bol prívržencom ukrajinskej národnej skautskej organizácie Plast, v rokoch 19231926 prispieval do novín Berehivskyj plastun (po slovensky Berehovské poleno). Po Viedenskej arbitráži v novembri 1938 sa presťahoval do obce Bilky. Krátko na to v roku 1938 ho Maďari uväznili a transportovali do koncentračného tábora Varjú-Lapos (neďaleko Nyíregyházy). Po tom, čo sa vo veci angažovali medzinárodné organizácie, boli väznimedzi nimi aj Kornylo Zaklynskyj oslobodení. Kornylo Zaklynskyj na konci roka 1939 odišiel do Prahy, kde pokračoval v svoje pedagogickej činnosti.

Kornylo Romanovyč Zaklynskyj medzi rokmi 1939 až 1947 pracoval ako profesor ukrajinského jazyka a histórie na ukrajinskom gymnázium v Modřanoch (dnes súčasť Prahy) a aktívne pracoval v Muzeu osvobozeneckého boje Ukrajiny v Prahe. Neskôr vyučoval ruštinu na jednej z pražských stredných škôl. Keďže sa nachádzal v centre vtedajšej zakarpatskoukrajinskej emigrácie, aktívne sa zapojil do činnosti Muzea osvobozeneckého boje Ukrajinybol jej posledným riaditeľom až do roku 1948, keď zanikla. Stal sa obeťou komunistických represií v Československustrávil 7 mesiacov na psychiatrii v Bohniciach po násilnej hospitalizácii. Po prepustení sa zameral na odborno-publicistickú činnosť. Svoje materiály uverejňoval v slovenských časopisoch a v periodikách písaných po ukrajinskyDukľa (po slovensky Dukla), Družňo vpered (po slovensky Svorne vpred), Nove žyťťa (po slovensky Nový život), Naukovyj zbirnyk muzeju ukrajinskoji kuľtury u Svydnyku (po slovensky Náučný zborník múzea ukrajinskej kultúry vo Svidníku). Zomrel 1. apríla 1966 v Prahe, kde je aj pochovaný.

 Tvorba 
Kornylo Romanovyč Zaklynskyj napísal mnoho článkov, ktoré boli publikované v rôznych periodikách vydávaných na Zakarpatskej Rusi – napríklad v periodikách Naš ridnyj kraj (po slovensky Náš rodný kraj), Pčilka (po slovensky Včielka), Pidkarpatska Rus (po slovensky Podkarpatská Rus)... Písal články o rôznych osobnostiach (Vasyľ Dovhovyč, Gregor Tarkovič, Andrij Mykolajovyč Vaľkovskyj, Michail Aleksandrovič Vrubeľ...), ktoré sa zapojili do kultúrneho rozvoja Zakarpatskej Rusi. Zachoval sa archív, ku ktorému rekonštrukcii v súčasnosti dochádza. Ako samostatné knihy vyšli nasledujúce publikácie:

 Z večirňoju zoreju (po slovensky S večernou hviezdou, 1908).
 Novi pisni (po slovensky Nové piesne, 1914).
 Latynsko-ruskyj y rusko-latynskyj slovar dľa nyžšych himnazij (po slovensky Laatinsko-ruský a rusko-latinský slovník pre nižšie gymnáziá, 1926).
 Latynska čytanka dľa druhoji klasy himnažijnoji (po slovensky Latinska čínska pre druhú triedu gymnázia, 1926).
 Fata morgana (po slovensky Fatamorgána, 1909).
 Perekaz pro kňaza Laborcia (po slovensky Povesť o kniežati Laborcovi, 1923).
 Narodni opovidaňňa pro davnnynu (po slovensky Ľudové poviedky o minulosti, 1925).
 Nacionaľne vychovane (po slovensky Ľudová výchova, 1930).
 Vidblysky davnyny (do istoriji vesiľnych obriadiv v narodnij poeziji (po slovensky Odrazy dávnej minulosti (do histórie svadobných obradov v ľudovej poézii), 1930).
 Foľklor i literaturnyj proces Zakarpaťťa, XVII – XIX st. (po slovensky Folklór a literárny proces na Zakarpatsku, 1930).
 Chrestomatija z ukarjinskoji literatury (po slovensky Čítanka z ukrajinskej literatúry, 1953).
 Dovhovyč v oboroni česti zakarpatskych ukrajinciv (po slovensky Dovhovyč v obrane cti zakarpatských ukrajincov, 1960).
 Biohrafična tema V. Ľachovyča pro žyťťa pysmennyka Dovhovyča (po slovensky Biografická téma V. Ľachovyča o živote spisovateľa Dovhovyča, 1966).

 Referencie 

 Zdroje 




Kategória:Narodenia 1. augusta
Kategória:Narodenia v 1889
Kategória:Osobnosti z Ľvova
Kategória:Ukrajinci na Slovensku
Kategória:Ukrajinskí pedagógovia
Kategória:Ukrajinskí spisovatelia
Kategória:Ukrajinskí prekladatelia