Masakry väzňov NKVD v roku 1941

Masakry väzňov NKVD v roku 1941 boli sériou masových popráv politických väzňov, ktoré vykonával NKVD, Ľudový komisariát vnútorných záležitostí Sovietskeho zväzu, v čase po prepadnutí Sovietskeho zväzu nacistickým Nemeckom po celej východnej Európe, predovšetkým v Poľsku, na Ukrajine, v pobaltských štátoch a Besarábii. Po začiatku nemeckej invázie do Sovietskeho zväzu 22. júna 1941 dostali jednotky NKVD rozkaz evakuovať politických väzňov do vnútrozemia Sovietskeho zväzu, ale unáhlený ústup Červenej armády, nedostatok dopravných prostriedkov a iných zásob a všeobecné ignorovanie zákonných postupov často viedli k jednoduchej poprave väzňov.

Odhady počtu obetí sa líšia v závislosti od lokality; takmer 9 000 v Ukrajinskej SSR, 20 00030 000 vo východnom Poľsku (dnes súčasť západnej Ukrajiny), pričom celkový počet dosiahol približne 100 000 mimosúdnych popráv v priebehu niekoľkých týždňov.

 Pozadie 
Operácia Barbarossa prekvapila NKVD, ktorej väznice a väznice na územiach anektovaných Sovietskym zväzom po pakte Molotov-Ribbentrop boli preplnené politickými väzňami. V okupovanom východnom Poľsku bola NKVD poverená likvidáciou alebo evakuáciou viac ako 140 000 väzňov (evakuačný rozkaz NKVD č. 00803). Na Ukrajine a v západnom Bielorusku bolo 60 000 ľudí nútených evakuovať sa pešo. Oficiálny sovietsky počet údajne uviedol viac ako 9 800 popravených vo väzniciach, 1 443 popravených počas evakuácie, 59 zabitých pri pokuse o útek, 23 zabitých nemeckými bombami a 1 057 úmrtí z iných príčin.

„Nebol to len počet popravených,“ napísal o vraždách historik Jurij Boshyk, ktorého citoval Orest Subtelny, „ale aj spôsob, akým zomreli, čo šokovalo obyvateľstvo. Keď sa rodiny zatknutých po sovietskej evakuácii ponáhľali do väzníc, boli zhrozené, keď našli telá tak zohavené, že mnohých nebolo možné identifikovať. Bolo zrejmé, že mnohí väzni boli pred smrťou mučení; ďalší boli hromadne zabití.“

Približne dve tretiny zo 150 000 väzňov boli zavraždené; väčšina zvyšku bola deportovaná do vnútrozemia Sovietskeho zväzu, ale niektorí boli ponechaní vo väzniciach, ak nebol čas na ich popravu, a iným sa podarilo utiecť.

Masakry
NKVD zabíjala väzňov na mnohých miestach od Poľska až po Krym. Ihneď po začiatku nemeckej invázie začala NKVD popravovať veľké množstvo väzňov vo väčšine svojich väzníc a zvyšok evakuovala v pochodoch smrti. Väčšina z nich boli politickí väzni, ktorí boli uväznení a popravení bez súdu. Masakry neskôr zdokumentovali okupačné nemecké úrady a boli použité v protisovietskej a protižidovskej propagande. Po vojne a v posledných rokoch identifikovali úrady Nemecka, Poľska, Bieloruska a Izraela najmenej 25 väzníc, v ktorých boli zabití väzni, a oveľa väčší počet miest masových popráv.

Bielorusko
 Berezvečsko-Taklinovská cesta smrti v Berezveči (dnešná časť Hlybokaje): v noci z 23. na 24. júna NKVD popravila najmenej niekoľko desiatok väzňov. Nasledujúci deň boli zvyšní väzni urýchlene odvezení smerom na Vitebsk . Počas 120kilometrového pochodu hromadne umierali od vyčerpania, hladu a smädu, ako aj rukami dozorcov. Poslednou zastávkou na „ceste smrti“ bol kolchoz Taklinovo (dnešné Mikalajeva), kde 28. júna Sovieti popravili takmer všetkých väzňov. Pri evakuácii väznice v Berezveči bolo zavraždených približne 12 tisíc ľudí.
 Masaker v Červyene neďaleko Minska: koncom júna začala NKVD evakuovať všetky väznice v Minsku. Medzi 24. a 27. júnom bolo v Červyene a počas pochodov smrti zabitých najmenej 1 000 ľudí.
 Hrodna (Grodno v predvojnovom Poľsku): 22. júna 1941 popravila NKVD v miestnej väznici niekoľko desiatok ľudí. Poprava zvyšných 1 700 väzňov nebola možná kvôli postupu nemeckej armády a uponáhľanému ústupu NKVD.  
 Cesta smrti Vilejka-Barysav: 24. júna 1941 NKVD popravila najmenej 28 väzňov zadržiavaných vo Vilejke (Wilejka v predvojnovom Poľsku). Zostávajúcich väzňov, viac ako 1 000 mužov a žien, násilne hnali na východ smerom k Barysavu. Počas pochodu zomrelo rukami dozorcov odhadom 500 až 800 väzňov.
 Cesta smrti Valožyn-Tarasovo: koncom júna NKVD evakuovala väzňov z Valožynu (Wołożyn v predvojnovom Poľsku). Po dvoch dňoch pešieho pochodu NKVD popravila približne 100 väzňov neďaleko dediny Tarasovo.
Estónsko
náhľad|vpravo|Obete NKVD v Tartu, Estónsko, júl 1941
 Masaker v Tartu: 9. júla 1941 bolo vo väznici v Tartu zastrelených 193 väzňov.

Litva
 Vilnius (Wilno v predvojnovom Poľsku): po nemeckej invázii NKVD zavraždila veľké množstvo väzňov väznice Lukiškės.
 Masaker v Rainiai pri Telšiai: 24. a 25. júna bolo zabitých až 79 politických väzňov.
 Väznica Pravieniškės neďaleko Kaunasu: v júni 1941 NKVD zavraždila vo väznici 260 politických väzňov a všetok litovský personál.
 Litovskí väzni boli evakuovaní do Bieloruska a niektorí z nich boli zavraždení, napríklad pri masakre v Červyene a neďaleko Bigosova.

Poľsko
Do roku 1941 bola veľká časť etnicky poľského obyvateľstva žijúceho pod sovietskou vládou vo východnej polovici Poľska deportovaná do odľahlých oblastí ZSSR. Ďalší, vrátane veľkého počtu poľských civilistov iných etník (väčšinou Bielorusov a Ukrajincov), boli držaní v provizórnych väzniciach v regióne, kde čakali na deportáciu buď do väzníc NKVD v Moskve, alebo do gulagu. Odhaduje sa, že z 13 miliónov ľudí žijúcich vo východnom Poľsku bolo uväznených približne pol milióna a viac ako 90 % z nich boli muži. V čase nemeckej ofenzívy bolo teda uväznených približne 10 % dospelých mužov. Mnohí zomreli vo väzniciach na následky mučenia alebo zanedbania starostlivosti.  Metódy mučenia zahŕňali obarenie obetí a odrezanie uší, nosov a prstov. Timothy Snyder odhaduje, že NKVD po nemeckej invázii do ZSSR v roku 1941 zastrelila približne 9 817 väznených poľských občanov.

Miesta masakrov NKVD v predvojnovom Poľsku sa teraz nachádzajú v Litve, Bielorusku a na Ukrajine.

Ukrajina
náhľad|vpravo|Príbuzní identifikujú telá etnických Nemcov zavraždených v ternopilskom väzení GPU pred príchodom nemeckých vojsk, 10. júla, 1941.
Na sovietami okupovanej západnej Ukrajine spáchala NKVD pod hrozbou nemeckej invázie rôzne masové vraždy väzňov, vrátane:
 Masaker v Berežanách (Brzeżany v predvojnovom Poľsku): medzi 26. a 30. júnom 1941 ostraha väznice NKVD popravila 174 až 300 poľských občanov. Medzi nimi bolo veľa Ukrajincov.
 Čortkiv (Czortków v predvojnovom Poľsku): v posledných júnových dňoch 1941 Sovieti popravili odhadom 100 až 200 väzňov držaných v miestnej väznici. Zostávajúci väzni boli evakuovaní ďalej na východ, buď vlakom, alebo pešo, zatiaľ čo stovky zomreli v dôsledku neľudských podmienok prepravy alebo v rukách dozorcov. Koncom júla 1941 Sovieti v Umani popravili 767 väzňov evakuovaných z Čortkivu.
 Dobromyl: koncom júna 1941, krátko po nemeckom útoku na ZSSR, sovietska NKVD zavraždila podľa niektorých prameňov až 3 600 väzňov a ich telá hodila do soľnej bane na okraji mesta. Po príchode nemeckých vojsk prebehla exhumácia a následne došlo k protižidovskému pogromu, ktorého svedkami boli aj slovenskí vojaci Rýchlej skupiny. Na miesto masakru boli v septembri 1941 na príkaz slovenského ministra vnútra Alexandra Macha vyslaní slovenskí komunistickí intelektuáli za účelom propagandy a prevýchovy.
 Masaker v Dubne (v predvojnovom Poľsku): medzi 23. a 25. júnom 1941 Sovieti popravili odhadom 500 až 550 väzňov držaných vo väznici v Dubne. Masaker prežilo len niekoľko jednotlivcov.
 Ivano-Frankivsk (Stanisławów v predvojnovom Poľsku): NKVD zastrelila viac ako 500 poľských väzňov (vrátane 150 žien a desiatok detí) a pochovala ich v niekoľkých masových hroboch v Demianiv Laz.
 Charkovská tragédia: 1 200 väzňov bolo zaživa upálených.
 Masaker v Lucku (Łuck v predvojnovom Poľsku): Po tom, čo väznicu zasiahli nemecké bomby, sovietske úrady sľúbili amnestiu všetkým politickým väzňom, aby sa zabránilo ich útekom. Keď sa vonku zoradili, boli ostreľovaní sovietskymi tankami. Povedali im: „Tí, čo ešte žijú, nech vstanú.“ Asi 370 z nich vstalo a boli nútení pochovať mŕtvych, potom boli aj oni zavraždení. Nacistické ministerstvo zahraničných vecí tvrdilo, že bolo zabitých 1 500 Ukrajincov, zatiaľ čo SS a nacistická vojenská spravodajská služba tvrdili, že ich bolo zabitých 4 000.
 Popravy vo Ľvove: masakry v tomto meste sa začali bezprostredne po nemeckom útoku, 22. júna, a pokračovali do 28. júna. NKVD popravila niekoľko tisíc väzňov v niekoľkých provizórnych väzniciach. Medzi najbežnejšie metódy vyhladzovania patrilo strieľanie väzňov v celách, hádzanie granátov do ciel alebo ich vyhladovanie v pivniciach. Niektorých jednoducho ubodali bajonetmi na smrť. Odhaduje sa, že týmto spôsobom bolo zavraždených viac ako 4 000 ľudí, zatiaľ čo počet preživších sa odhaduje na 270.  Ukrajinské povstanie nakrátko prinútilo NKVD ustúpiť, ale čoskoro sa vrátila a zabila zvyšných väzňov v celách. Študenti medicíny opísali scénu v jednej z väzníc:

Po týchto masakroch nasledovali ľvovské pogromy, ktoré spáchala nemecká armáda a Organizácia ukrajinských nacionalistov po nemeckom obsadení mesta. Židovskí obyvatelia mesta boli terčom útokov nemeckých vojakov, členov OUN a miestnych občanov. V niektorých prípadoch boli pogromy a násilie voči židovským obyvateľom prezentované ako opodstatnená pomsta za vraždy spáchané NKVD.

 Masaker v Sambire (Sambor v predvojnovom Poľsku): v posledných dňoch júna 1941 Sovieti popravili v sambirskej väznici odhadom 500 až 700 väzňov. V neskoršej fáze masakru niektorí väzni aktívne kládli odpor, čo viedlo k ich záchrane.
 Simferopoľ: 31. októbra NKVD zastrelila niekoľko ľudí v budove NKVD a mestskej väznici.
 Jalta: 4. novembra NKVD zastrelila všetkých väzňov v mestských väzniciach.
 Zoločivský masaker (Złoczów v predvojnovom Poľsku): v posledných dňoch júna 1941 Sovieti popravili všetkých väzňov vo väznici Zoločiv, odhadom 650 až 720 osôb.

Sovietske štatistiky pre 78 ukrajinských väzníc:
 evakuovaných 45 569
 zabitých vo väzniciach 8 789
 zabitých utečencov 48
 legálne zabitý 123
 nezákonne zabitých 55
 zostalo nažive 3 536

Rusko
Oriol: V septembri 1941 bolo v Medvedevskom lese neďaleko Oriolu popravených viac ako 160 politických väzňov, medzi nimi Christian Rakovskij, Mária Spiridonovová, Oľga Kamenevová (sestra Ľva Davidoviča Trockého) a Dmitrij Pletnev.

Odozva masakrov na Slovensku
Rýchla skupina
22. júna 1941 Nemecko napadlo ZSSR a vzápätí mu aj vyhlásilo vojnu. Slovenská republika sa k Nemecku pripojila okamžiteuž 22. júna vyhlásením premiéra a ministra zahraničia Vojtecha Tuku a o dva dni prezident Jozef Tiso telegramom Hitlerovi oznámil, že SR sa „pripája“ k vojne. 24. júna sa začali vojenské operácie Rýchlej skupiny proti ZSSR.

Hoci slovenskí vojaci nastupovali do vojny proti ZSSR bez nadšenia, hneď po prekročení hraníc boli svedkami správania sa sovietskej moci. Znesvätené kostoly a kláštory (napr. Chyriv), no najmä odhalenie popráv NKVD na západnej Ukrajine prispelo k posilneniu bojovej morálky slovenských vojakov, ktorí nadobudli presvedčenie, že „boľševizmus je najväčším nepriateľom ľudstva“. 
Prvých 36 obetí masového vraždenia vrátane miestneho farára našli slovenské jednotky v Chyrive. Následne objavili asi 800 mŕtvych príslušníkov poľskej a ukrajinskej inteligencie v budove okresného súdu v Sambore.
Pochodujúce kolóny Rýchlej skupiny sa stali svedkami protižidovského pogromu, ktorý sa rozpútal v Dobromyle po odhalení masakru NKVD, pričom čtk. Michal Mano zastrelil jedného z polomŕtvych Židov, aby skrátil jeho utrpenie. Podozrenie, že pogromu sa zúčastnili aj ďalší slovenskí vojaci, sa nepotvrdilo.

Vrcholom bolo nájdenie povraždených ukrajinských detí v detských domovoch v Dobromyle a Drogobyczi. Len v jednom z nich bolo zavraždených 80 maloletých Ukrajincov, ktorí nesmeli padnúť do rúk nepriateľa.

Niektorí slovenskí vojaci si domov priniesli aj fotografie týchto masakrov.

Propagandistický zájazd komunistických intelektuálov v septembri 1941
V druhej polovici septembra 1941 prebehol pod patronátom slovenského ministra vnútra Alexandra Macha nútený propagandistický zájazd slovenských komunistických intelektuálov na nacistami krátko predtým obsadenú Ukrajinu. „Pozvaní“ účastníci mali na výber medzi účasťou, alebo ilavským zaisťovacím táborom. „Zájazdu“ sa zúčastnili Miroslav Clementis (brat Vladimíra Clementisa), nadporučík Čulen (syn Marka Čulena) a Anton Čulen (niekedy uvádzaný ako neznámy roľník, inokedy ako brat Marka Čulena), Gustáv Husák, Michal Falťan a Ján Poničan. Výpravu účastníkov v uniformách slovenskej armády označených páskou TLAČPRESSE viedol spisovateľ Mikuláš Gacek, ktorého denník uvádza:

Svedectvo účastníka Michala Falťana hovorí:

Zážitky účastníkov výpravy boli prezentované Alexandrom Machom a Mikulášom Gackom ako vytriezvenie z komunistických ideálov na druhom valnom zhromaždení Zväzu novinárov 14. októbra 1941.

Pozri aj
Katynský masaker
Masaker v bani Salina

 Referencie 

 Zdroj 

 Iné projekty 

Kategória:Masakre druhej svetovej vojny
Kategória:Masakre na Ukrajine
Kategória:NKVD
Kategória:Stalinizmus
Kategória:Vojnové zločiny druhej svetovej vojny