Holandsko-anglické vojny

Holandsko-anglické vojny predstavovali súhrn vojenských bitiek a ťažení v rokoch 1652 až 1674 prevažne vo vodách mora medzi Anglickým kráľovstvom na jednej strane a Republikou siedmich spojených nizozemských provincií na strane druhej. Hlavnou príčinou sporu boli snahy o zisk a ovládanie obchodných ciest, kolónií ale aj námorná nadvláda.

 Prvá holandsko-anglická vojna 
Zákon o plavbe z roku 1651 bol jednoznačne namierený proti obchodnej konkurencii Nizozemcov, keďže povoľoval dovoz tovaru na územie Anglického kráľovstva iba anglickými loďami alebo plavidlách výrobcu. O rok neskôr sa stal iskrou pre vypuknutie vojnového konfliktu medzi obidvoma námornými mocnosťami. Spočiatku boli na bojovom poli úspešní práve nizozemské vojská. V decembri roku 1652 sa podarilo vojnovému loďstvu Spojených nizozemských provincií pod velením admirála Trompa zvíťaziť pri Dungenese. Roku 1653 však sa však bojová karta obrátila, keďže práve anglické námorníctvo dosiahlo úspech pri Texeli. Tým došlo k tomu, že Anglické kráľovstvo dosiahlo prevahu vo vodách Lamanšského prielivu. Zároveň blokovali nizozemské pobrežie.

Vojna sa nazývala taktiež prvá anglická námorná vojna (de Eerste Engelse Zeeoorlog). Panovnícka Moc lorda Olivera Cromwella sa opierala o silu jeho vojska. V obchodných záležitostiach narazil Cromwell v oblasti dovozu a vývozu tovaru na úplnú nadvládu nizozemských obchodných lodí. Severné more sa malo stať súčasťou Commonwealthu. Anglická flotila tam uplatňovala svoje práva ako suveréna, vrátane práva prezerať si lode všetkých krajín a ak ich bolo potrebné taktiež zhabať. Od zahraničných lodí sa očakávalo, že pri stretnutí s anglickými eskadrami stiahnu vlajku.

Keď sa však ukázalo, že Cromwell na svojej koncepcii uzavretého mora stále trvá, nebolo možné sa vojne nejako vyhnúť. Očakávala sa už iba zámienka. Tá sa objavila práve vtedy, keď nizozemský admirál menom Maarten Harpertszoon Tromp odmietol stiahnuť dostatočne rýchlo vlajku pred svojím anglickým pobočníkom Blakeom. Došlo teda k prestrelke, po ktorej sa rozpútala prvá holandsko-anglická vojna.

Spojené provincie disponovali v priestore Severného mora bez pochybností najväčším počtom lodí, preto pre nich bolo strategicky a komerčne veľmi dôležité, aby im zaručili možno čo najväčšiu bezpečnosť. K tomu bolo nevyhnutné zneškodniť anglickú vojnovú flotilu, ktorej velil kapitán Blake. Ten sa zase snažil potvrdiť anglickú suverenitu na mori, pričom práve k tomu bolo potrebné vyradiť z hry lode Spojených provincií. Bolo ich takmer sto, s posádkou v sile 11 000 mužov pod velením legendárneho admirála Maartena Harpertszoona Trompa.

Obidvaja velitelia sa snažili zaujať najvýhodnejšiu pozíciu vzhľadom k protivníkovi. Išlo o to, aby lode mali priaznivý vietor, ktorý by stál na ich strane a nebol ďalším nepriateľom v boji. Lenže klíma vo vodách Severného mora bola veľmi premenlivá, pričom náhla zmena počasia mohla dokonca aj najpremyslenejšiu stratégiu priviesť do záhuby počas niekoľkých hodín. Keď sa Tromp stretol s Blakeom, začala sa silná búrka, ktorá hnala Nizozemcov preč od nepriateľa. Pre Angličanov bola situácia priaznivá, s vetrom v pozadí rýchlo doplávali až holandskému pobrežiu a niekoľko dní tam výhražne krúžili.

Medzitým sa na scénu dostala nová osobnosť námorných vojen Nizozemska a to admirál menom Michiel Adriaanszoon de Ruyter. Ten viedol námorníkov, ktorí zahnali pri Plymouthe na útek anglickú flotilu, ktorá chcela napadnúť konvoj pod jeho velením.

Ak by došlo k bitke, najjednoduchšie vyradiť z boja čo najviac nepriateľských plavidiel. Pre to však bola potrebná nevyhnutná delostrelecká paľba. Potom už nepriateľská loď nemohla manévrovať, stala sa hrčkou vĺn a nemohla už svojimi delami mieriť na útočníkov. Loď sa zaháčkovala a potom nasledoval krvavý boj muža proti mužovi na palube a v podpalubí. Ak samotná loď prežila výbuch, najväčším postrachom na drevených lodiach v sedemnástom storočí bol oheň v blízkosti sudu so strelným prachom. Posádka preto cvičila v čo najrýchlejšom hasení akýkoľvek náznak ohňa.

Bitka pri Portlande vo vodách Lamanšského prielivu trvala až štyri dni. Admirál Tromp vystrieľal všetok prach a musel vyhľadať nejaký bezpečný prístav pre málo kvalitné zásobovanie strelivom a zlyhanie logistiky. Angličania nedostatkom strelného prachu a olova však netrpeli. Lode, ktorými sa plavili, boli samozrejme oveľa väčšie než plavidlá Spojených provincií. Mali takisto delá s dlhšou dráhou dostrelu a väčšie projektily, čo predstavovalo pri strete jednej lode s druhou silno viditeľnú výhodu. Ďalšiu bitku, tentoraz pri pobreží Flanderska, prerušil opäť admirál Tromp ktorý mal málo munície.

Tromp odmietol znovu vyplávať. Anglická flotila zablokovala celé holandské pobrežie a oslabila obchod, čo znamenalo, ekonomickú stagnáciu a veľkú nezamestnanosť v holandských prístavných mestách. Ľud zdvihol prápor rodu Oranžských, keďže za Frederika Henricha alebo Viliama II. sa niečo také nestalo.

Blokáda trvala takmer rok. Potom Tromp vyplával na more, aby vyhľadal anglické lode. Pri Terheide došlo k veľkej bitke, v ktorej admirál padol. Spolu s ním zahynulo viac než 6 000 námorníkov. Angličania vyradili z boja 620 nizozemských lodí. Bitka pri Terheide bola považovaná za drvivú porážku nizozemskej flotily. Lenže Blakeove eskadry poznali veľké škody. Na pokračovanie blokády s toľkými poničenými loďami, čiastočne rozstrieľanými na vraky, nebolo ani len pomyslenie. Spojené provincie dostali späť svoj manévrovací priestor a veľký penzionár Jan de Witt vážne pomýšľal na uzavretie mieru.

Napokon v apríli roku 1654 bola podpísaná mierová zmluva v meste Westminster. Podľa jej podmienok došlo k tomu, že práve nizozemská diplomacia poskytla odškodnenie anglickým námorníkom odškodnenie za masaker z roku 1623 v Amboine. Zároveň sa zaviazala, že dodrží slovo pri nepodporovaní nárokov Karola II. ako syna popraveného Karola I. na anglický kráľovský trón.

 Druhá holandsko-anglická vojna 

Príčinou druhého ozbrojeného konfliktu medzi Republikou siedmich spojených provincií a Anglickým kráľovstvom bolo znovu obchodné súperenie. Predohrou bola okupácia anglických pevnôstok roku 1664 na Zlatom pobreží v prostredí afrického svetadielu a obsadenie Nového Amsterdamu vojskami Anglického kráľovstva. V júni roku 1665 sa podarilo anglickým vojskám úspešne zvíťaziť v bitke pri Lowestofte. Následne však nizozemské vojská, ktorých spojencami boli od januára roku 1666 francúzske armády, dosiahli niekoľko menších lenže výrazných vojnových úspechov. Ich admiráli menom de Ruyter a Tromp zvíťazili v bitke pri Lamanšskom prielive. Vrcholným krokom bola vojenská akcia admirála de Ruytera, ktorý v júni roku 1667 dokázal na čele flotily úspešne zničiť niekoľko anglických lodí v prístavoch Chatham.

Prvá námorná bitka skončila pre Nizozemcov katastrofálne. Nizozemská flotila s 303 loďami a 21 613 mužmi na palube sa musela vzdať menšej anglickej sile so skutočne kvalitným delostrelectvom. Admirálska loď pod velením Jacoba van Wassenaera vyletela do povetria. Zahynul taktiež Jan van Wassenaer. Na druhej strane sa však štvordňová bitka na mori považovala za víťaznú. Pobrežie Spojených nizozemských provincií bolo málo chránené, čím anglické eskadry mohli bez rušenia venovať svoj čas lúpežným výpravám v priestore Vlie. Angličania vypálili taktiež ostrov Terschelling. Nakoniec však nad silou palných zbraní zvíťazili peniaze. Spojené nizozemské provincie ako hospodársky bohatý štát vymenili každú stratenú loď inou, čím sa kráľ Karol II. začal potýkať s nedostatkom financií. Došlo tak k mierovým rokovaniam v Brede.

Rokovania však nemali konca. De Witt sa preto rozhodol ku krátkej alebo až priam šialenej akcii. Aby bolo jasné, čoho je flotila Spojených nizozemských provincií vôbec schopná, vyplávali námorné jednotky pod velením admirála de Ruytera smerom po rieke Medway k základni anglického vojnového loďstva, Chathamu. Tesne pred cieľom im čas cestu zahradila zátarasa so silnými reťazami vedených stredom rieky. Kapitán Van Brakel na ňu šiel s takou prudkosťou, že ju dokonca pretrhol. Takmer všetky lode v základni ľahli popolom, z toho dve najvýznamnejšie, okrem došlo k tomu, že vlajková loď Royal Charles, bola v rukách de Ruytera na znak triumfu. Royal Charles však následne zhrdzavela kdesi v prístave mesta Dordrecht.

Cesta smerom do Chathamu však nebola inváziou. Išlo o demonštráciu, ktorá mala za cieľ rozhýbať bezvýchodiskovú situáciu z mierových rozhovorov v meste Bredy. Nizozemský admirál de Witt doprial anglickým obchodníkom naďalej preukázanie cti stiahnutím vlajky, lenže Karol II. musel zmeniť zákon o plavbe. Tovar, ktorý sa z vnútrozemia dostával do Spojených provincií po rieke Šelda alebo Rýn, smel byť od tých čias prepravovaný smerom do Anglicka na nizozemských lodiach. Tým sa však ale ostrie nepriaznivého zákona tak trochu oslabilo. Mierová zmluva uzavretá v júli roku 1667 meste Bredy znamenala pre Republiku siedmich spojených provincií určité úspechy. Išlo presnejšie o zisk územia Surinamu v severnej časti Južnej Ameriky.

 Tretia holandsko-anglická vojna 

Tretia vojna medzi Nizozemskom a Anglickým kráľovstvom bola známa vďaka tomu, že do nej vstúpil anglický kráľ menom Karol II. Stuart po boku francúzskeho kráľa Ľudovíta XIV. z dynastie Bourbonovcov na základe podmienok Doverskej zmluvy z roku 1670. Tento ozbrojený konflikt však znamenal, že nedošlo k presadeniu jednoznačného víťazstva z ani jednej strany námorných veľmocí. Anglickým vojskám sa celý čas darilo úspešne viesť blokádu nizozemského pobrežia. Roku 1673 sa však nizozemskej flotile podarilo úspešne odraziť vojenský vpád do vnútrozemia krajiny. Vojenské víťazstvo nizozemských armád z roku 1673 pri Texeli však znamenalo, že došlo k odvráteniu anglickej vojenskej invázie do Nizozemska.

Vojenská kríza podporila Viliamovu pozíciu. Bol považovaný za jediného záchrancu. Uprostred námornej bitky pri Solebay porazil Michiel de Ruyter spolu s Cornelissom Trompom na hlavu anglickú flotilu. Prístup holandských prístavov bol zaistený. Vojsko bolo posilnené a zväčšené práve vďaka pôžičkám. Koncom roku 1672 si mohol Viliam III. trúfnuť na ofenzívu Roosendaalu hlboko do územia obsadeného oddielmi kráľa Ľudovíta XIV. Stavovské vojsko sa dostalo až k Charleoi. Vojensky nemalo toto ťaženie takmer žiadny význam lenže z hľadiska propagandy veľký.

Vojnové udalosti z roku 1673 ukázali, že francúzske vojsko nemá na vodnú líniu žiadnu odpoveď. Nadvláda republiky nad morom zostala i naďalej bez dotyku. Viliam III. sa usiloval o vytvorenie politickej a vojenskej koalície, ktorá by zabrzdila ambície francúzskeho kráľa Ľudovíta XIV. Začiatkom roku 1674 sa viedli dohody o vytvorení protifrancúzskeho frontu, ktorý okrem Nizozemska tvorilo taktiež Španielske impérium, Dánsko-Nórsko, habsburský cisár a lotrinské vojvodstvo. Títo noví nepriatelia Ľudovíta donútili stiahnuť časť svojich vojsk z obsadených území.

Viliam na to reagoval bleskovým ťažením do vnútra nepriateľského teritória, ktoré vyústilo dobytím Bonnu. Došlo k uzavretiu formálnej mierovej dohody s republikou. Zároveň mohol byť uzavretý mier s Anglickom. Pre francúzskeho kráľa Ľudovíta XIV. už nemalo zmysel udržiavať vojenské oddiely v Spojených provinciách. Stiahli sa tak rýchlo, ako i prišli.

Vyprázdnením obsadených boli dosiahnuté vojnové ciele. Republika odrazila bezprostredné ohrozenie Francúzskym kráľovstvom. Vtedy už bolo na čase vrátiť chod spoločnosti do pokojných koľají, aby sa mohla obnoviť na čas ochromená prosperita. Panovník menom Viliam III. Oranžský však túto myšlienku odmietol zdieľať. Považoval sa za kľúčového hráča na európskom javisku s väčšou zodpovednosťou, než iba za malú republiku.

Obdobie veľkých víťazstiev už patrilo minulosti. Nákladné obliehanie Maastrichtu, ešte stále obsadeného vojskom Francúzskeho kráľovstva, sa minulo účinkom. Námorná výprava do vôd Stredozemného mora vyústila do prehratej vojenskej bitky, v ktorej padol dokonca admirál Michiel de Ruyter. Francúzsky kráľ Ľudovít XIV. prejavil úctu doslova slávnemu admirálovi takým aktom, prostredníctvom ktorého vydal všetkým francúzskym batériám rozkaz vypáliť slávnostné salvy. Stalo sa tak v tom okamihu, počas ktorého okolo nich preplávala loď s De Ruyterovými telesnými pozostatkami. Roku 1674 došlo k uzavretiu mierovej zmluvy vo Westminsteri, pričom bola obnovená zásada status quo. Napriek trom vojenským konfliktom nemožno uviesť fakt, ktorého pointa naznačuje, že došlo k podkopaniu nizozemského obchodu tých čias.

 Referencie 

 Literatúra 
 HORST, Han van der. (2005). Dějiny Nizozemska. Praha: Nakladatelství Lidové Noviny. ISBN 80-7106-487-4.
 SKŘIVAN, Aleš. (2002). Lexikon světových dějin: 1492–1914. Praha: Nakladatelství Aleš Skřivan ml. ISBN 80-86493-06-7.

 Pozri aj 
 Viliam III. Oranžský
 Michiel de Ruyter

 Iné projekty 

 Zdroj 

Kategória:Vojny Anglicka
Kategória:Vojny Holandska