Zaisťovací tábor v Ilave

Zaisťovací tábor v Ilave bol jediným táborom pre politických väzňov v Slovenskej republike v rokoch 19391945. Tábor zriadilo ministerstvo vnútra Slovenskej republiky na základe vládneho nariadenia č. 32 z 24. marca 1939 „o zaisťovacom uväznení nepriateľov slovenského štátu“ v areáli ilavského hradu, ktorý už od 19. storočia slúžil ako väznica. 1. septembra 1944 si politickí väzni vynútili prepustenie a prešli na povstalecké územie. Zaisťovací tábor v Ilave bol obnovený niekoľko dní po príchode nemeckej armády. Od jesene 1938 do januára 1945 bolo v tábore väznených 2 707 osôb.

História tábora
Vznik
Pri vzniku tábora zohral významnú úlohu náčelník politického štábu Hlinkovej gardy Karol Murgaš. Ten v polovici júla 1939 navštívil nacistický koncentračný tábor v Dachau. Vznik a prevádzka tábora sa spájala aj s ministrom vnútra Alexandrom Machom, dokonca dostal prezývku „Machau“.

Tábor bol zriadený pod gesciou ministerstvo vnútra na základe vládneho nariadenia č. 32 z 23. marca 1939 o „zaisťovacom uväznení nepriateľov slovenského štátu.“ Nariadenie č. 32 zmocňovalo ministra vnútra, aby „dal väzbou zaistiť osoby, ktoré doterajšou činnosťou vzbudily a vzbudzujú vážnu obavu, že budú prekážkou v budovaní Slovenského štátu" a na tento cieľ zriadil „zaisťovací tábor, v ktorom sú väzni povinní i telesne pracovať na všeužitočných prácach". Nariadenie bolo doplnené v máji 1944 zákonom o ochrane osobnej slobody, domového pokoja, ich dočasnom obmedzení, ako aj o obmedzení iných práv a slobôd, ktorý umožňoval „v období brannej pohotovosti štátu (...) zaistiť (...) v osobitných táboroch alebo ústavoch spravovaných MV osoby, ktoré svojou činnosťou vzbudzujú vážnu obavu, že by mohli ohroziť celistvosť štátu, jeho ústavu, obranu, verejnú bezpečnosť, verejný pokoj a poriadok, ako aj osoby, ktoré svoje nepriateľské zmýšľanie voči štátu rozširujú, alebo na takéto zmýšľanie iné osoby povzbudzujú".<ref name="zakon50></ref> Do tábora boli posielaní občania nielen za politické prečiny, ale aj za nesprávne politické zmýšľanie.

Ilavský tábor sa nachádzal v areáli ilavského hradu. Ten už od 19. storočia slúžil ako väznica. Od roku 1927 tu sídlila donucovacia pracovňa pre mužov a od jesene roku 1938 aj tábor, do ktorého vláda autonómnej Slovenskej krajiny  zaraďovala najmä komunistov, predstaviteľov rozpustených alebo „zjednotených" politických strán a občanov českej národnosti žijúcich na Slovensku. Tábor sa nachádzal v  osobitnom trakte väznice s 200 celami (samotkami) a zahŕňal rozsiahle pivničné priestory, kde v časoch hromadných zatýkacích kampaní umiestňovali stovky väzňov. Návrhy na zaistenie do tábora  predkladali príslušné okresné (policajné) úrady, často tak konali na priamy podnet organizácií HSĽS, Hlinkovej gardy, alebo Deutsche Partei. Dĺžku väzby v tábore určovalo ministerstvo vnútra a Ústredňa štátnej bezpečnosti.
V ilavskom tábore boli zaisťované:
 osoby kritizujúce vedúcich predstaviteľoch slovenského štátu, ľudácky režim a jeho zahraničných spojencov,
 komunisti,
 neoprávnení držitelia zbraní,
 rasovo prenasledované osoby,
 „árijské" osoby, ktoré nejakým spôsobom pomáhali židovským občanom zachrániť sa pred deportáciou,
 sovietski vojaci na úteku z nacistických táborov, zadržaní na Slovensku,
 odbojoví pracovníci rôzneho politického zmýšľania,
 osoby politicky neangažované, ktoré sa dostali do tábora na základe udania alebo vybavovania si účtov.

Každodenný život v tábore výrazne ovplyvňovali udalosti 2. svetovej vojny.
V tábore bol zavedený zostrený väzenský režim spojený s tvrdými disciplinárnymi trestami (samoväzba, zmenšený prídel stravy, spútanie, tmavá cela a pod.), bitím a vypočúvaním. Pri prepúšťaní väzni podpisovali reverz o vzdávaní sa akejkoľvek politickej činnosti.
Po porážkach nacistov na východnom fronte v roku 1943 sa pomery v tábore dočasne uvoľnili no v polovici roka 1944 sa opäť zostrili. 

Slovenské národné povstanie

Jednou z úspešných akcií na Považí bol útek politických väzňov z ilavského zaisťovacieho tábora. Väzni v Ilave nečakali na oslobodenie zvonka, ani na pokyn nejakého odbojového vedenia. 1. septembra ráno okolo 9.30 sa okolo 50 väzňov zhromaždilo a pod vedením Jozefa Štaudingera si vynútili odchod z väznice. Podľa úradného hlásenia „vzbúrili sa v Zaisťovacom tábore Ilava zaistenci v počte 50 osôb a násilím si vynútili cestu na slobodu. Súc za bránami väznice, pustili sa cestou do najbližších ilavských hôr..." Odchod sa udial so súhlasom okresného četníckeho veliteľa npr. Čelustku a bol kamuflovaný ako útek. Deň po tomto „úteku“ sa vydala skupina ozbrojených četníkov autobusom smer Zliechov, údajne prenasledovať väzňov na úteku, ale reálne sa pripojili k povstaleckému četníctvu v Štubnianskych Tepliciach.

Viacerí väzni, ako napríklad Jozef Štaudinger, Jozef Lietavec, Ľudovít Rauch, Ferdinand Hofman-Dvorín, Jozef Jícha, Michal Schmotzer, sa zapojili do SNP.

Dočasné obnovenie tábora
Zaisťovací tábor v Ilave už niekoľko dní po príchode nemeckej armády na Slovensko obnovili. Od jesene 1938 do januára 1945 prešlo jeho bránami 2 707 osôb.

Po vojne
Od 2. júla 1945 do 1. marca 1946 slúžila ilavská väznica ako sústreďovací tábor a od 8. marca 1948 do 25. júna 1950 ako tábor nútených prác komunistickej totality.

 Poznámka 

 Referencie 

Iné projekty

Kategória:Ilava
Kategória:Slovenská republika 1939 – 1945
Kategória:Väznice na Slovensku