1. ukrajinský front

1. ukrajinský front (), predtým Voronežský front (), bol hlavnou formáciou Červenej armády počas druhej svetovej vojny, ekvivalentom západnej armádnej skupiny. Zúčastnili sa na dobytí Berlína, hlavného mesta nacistického Nemecka.

História
Voronežský front
Voronežský front bol vytvorený koncom júna 1942, keď tanky 6. armády nemeckého Wehrmachtu dosiahli počas prvých fáz operácie Blau Voronež. Bol oddelený od existujúceho Brjanského frontu, aby lepšie bránil Voronežskú oblasť. Názov označoval primárnu geografickú oblasť, v ktorej sa front prvýkrát zapojil do bojov, a to mesto Voronež na rieke Don.

Voronežský front sa zúčastnil bitky pri Voroneži, obranných operácií na prístupoch k Stalingradu a operácie Saturn v decembri 1942, ktorá nasledovala po obkľúčení nemeckej 6. armády pri Stalingrade. Vojská voronežského frontu počas tejto operácie zničili maďarskú 2. armádu. Po operácii Saturn bol front zapojený do operácie Hviezda, ktorá zahŕňala tretiu bitku o Charkov a ktorá vyústila do bojov trvajúcich od 2. februára do 23. marca 1943 a Nemci zvrátili veľkú časť sovietskych územných ziskov. Počas operácie Hviezda front zahŕňal 38., 40., 60. a 69. armádu plus 3. tankovú armádu, čo viedlo k reorganizácii 3. tankovej armády na 57. armádu kvôli jej zničeniu. V bitke pri Kursku v auguste 1943 operoval front na južnom ramene, počas ktorého  na sovietskej strane velil v bitke pri Prochorovke.

Počas operácie Vojvodca Rumjancev, ktorá sa začala 3. augusta 1943, front zahŕňal 38., 40. a 27. armádu; 6. a 5. gardovú armádu; a 1. a 5. gardovú tankovú armádu. Počas tejto bitky 1. aj 5. gardová tanková armáda vynaložili hlavné úsilie v sektore 5. gardovej armády a nakoniec sa im podarilo oslobodiť Belgorod aj Charkov. Jednou z divízií 5. gardovej armády bola 13. gardová strelecká divízia. Front bojoval aj pri následnom oslobodení východnej Ukrajiny

1. ukrajinský front
20. októbra 1943 bol Voronežský front premenovaný na 1. ukrajinský front. Táto zmena názvu odrážala postup Červenej armády na západ v jej kampani proti nemeckému Wehrmachtu, pričom boje sa preniesli z Ruska na Ukrajinu. Počas roku 1944 sa front spolu s ostatnými frontmi zúčastnil Korsuň-ševčenkovskej operácie a bitky pri Kamenci Podolskom na Ukrajine. Viedol Ľvovsko-sandomierzsku ofenzívu, počas ktorej front riadil sovietsku 1. gardovú tankovú armádu, 3. gardovú tankovú armádu, 4. tankovú armádu, 3. gardovú a 5. gardovú armádu, 13., 38. a 60. armádu a 1. gardový jazdecký zbor. Potom sa zúčastnilo bitky o Ternopiľ. Front sa v rokoch 1944 a 1945 zúčastnil alebo viedol bitiek na Ukrajine, v Poľsku, Nemecku a Československu.

Partizánske operácie na Slovensku
Štáb partizánskeho hnutia pri 1. ukrajinskom fronte začal vysielať na územie Slovenska v druhej polovici roka 1944 (nezávisle od Ukrajinského štábu partizánskeho hnutia) partizánske oddiely vykonávajúce spravodajskú činnosť (viď napr. partizánsky oddiel Borkaňuk,, Za Vlasť)
Pre lepšiu koordináciu činnosti Ukrajinský štáb partizánskeho hnutia odovzdal 1. októbra 1944 všetky partizánske formácie pôsobiace na území Československa operatívnej skupine Ukrajinského štábu partizánskeho hnutia (ÚŠPH) pri Vojenskej rade 1. ukrajinského frontu. Skupiny ÚŠPH boli postupne preformované na štáby partizánskeho hnutia pri jednotlivých frontoch. Pretože väčšina partizánskych jednotiek na území Československa bola podriadená Vojenskej rade 1. ukrajinského frontu, moskovské vedenie KSČ menovalo do jej štábu za svojho zástupcu A. Schramma.

Záver vojny
1. ukrajinský front často viedol celý východný front. 1. ukrajinský a 1. bieloruský front boli najväčšie a najmocnejšie zo všetkých sovietskych frontov, pretože ich cieľom bolo dosiahnuť Berlín a ukončiť vojnu. V roku 1945 sa front zúčastnil Vislianskoodrianskej ofenzívy, viedol Sliezsku a Pražskú operáciu a obliehal Vroclav. Zúčastnil sa aj berlínskej operácie v Nemecku a Poľsku. Front tiež vykonal hlavnú časť obkľúčenia Halbe, pri ktorom bola južne od Berlína zničená väčšina nemeckej 9. armády. V tomto čase už poľská 2. armáda pôsobila ako súčasť frontu. Nakoniec 1. ukrajinský front poskytoval obranu pred protiútokmi Wenckovej armády, ktorých cieľom bolo uvoľniť Berlín a nemeckú 9. armádu. Front sa neskôr spojil s Američanmi na rieke Labe. Následne uskutočnil Pražskú ofenzívu, ktorá sa stala poslednou bitkou druhej svetovej vojny v Európe, a tým pádom ukončila vojnu.

Po vojne veliteľstvo frontu vytvorilo Strednú skupinu vojsk Červenej armády v Rakúsku a Maďarsku, ktorá pôsobila do roku 1955 a v Československu bola obnovená v roku 1968 ako dedičstvo udalostí Pražskej jari a vpádu vojsk Varšavskej zmluvy do Česko-Slovenska, pričom pôsobila až do roku 1991.

Podriadené jednotky
Medzi jednotky, ktoré boli súčasťou 1. ukrajinského frontu, patrili:
 1. gardový jazdecký zbor (1943-1945)
 27. armáda (1943 – 1944) (2. ukrajinský front)
 38. armáda (1943 – 1944) (4. ukrajinský front)
 40. armáda (1943 – 1944) (2. ukrajinský front)
 47. armáda (1943-43) (2. bieloruský front)
 60. armáda (1943 – 1944) (4. ukrajinský front)
 3. gardová tanková armáda (1943 – 1945) (Skupina sovietskych vojsk v Nemecku)
 13. armáda (1943 – 1945) (Karpatský vojenský okruh)
 2. letecká armáda (1943–1945)

Neskoršie zloženie:
 5. gardová armáda
 2. poľská armáda
 52. armáda
 4. gardová tanková armáda
 28. armáda
 31. armáda
 3. gardová armáda

Velenie
 Voronežský front:
 Filipp Ivanovič Golikov (19421943)
 1. ukrajinský front:
 generál Nikolaj Fiodorovič Vatutin (október 1943marec 1944)
 maršal Georgij Konstantinovič Žukov (marecmáj 1944)
 maršal Ivan Stepanovič Konev (máj 1944máj 1945)

 Referencie 

 Literatúra 





 Zdroje 

Kategória:Sovietske vojenské jednotky druhej svetovej vojny
Kategória:Ukrajinské vojenské jednotky