Maria Krzysztofa Klomfass a štrnásť spoločníčok

Maria Krzysztofa Klomfass a štrnásť spoločníčok ( † 22. január až 25. november 1945, ZSSR a Varmsko-mazurské vojvodstvo) je skupina poľských mníšok z Kongregácie sestier svätej Kataríny. Napriek náročným vojnovým podmienkam zostali so slabými či chorými prevažne v poľskom Braniewe aj v závere druhej svetovej vojny. Keď vojaci Červenej armády postupne dobývali tento región, väčšinu sestier znásilnili, bili a mnohé z nich aj priamo zabili. Ostatné sestry vo väčšine prípadov umreli na následky zranení do pár dní až týždňov.

Katolícka cirkev si ich od mája 2025 uctieva ako mučeníčky a blahoslavené. 

 Životopisy mučeníčok 
 Maria Krzysztofa Klomfass 
náhľad|Oficiálny portrét sestry Marie Krzysztofy počas blahorečenia.
Marta Klomfass (* 19. august 1903, Rasząg, Poľsko† 22. január 1945, Olsztyn) sa narodila Augustovi Klomfassovi a Rosali rod. Such. Bola vychovaná v zbožnej rodine, pretože jej matka bola terciárka Rádu svätého Františka. V roku 1918 sa začala Marta učiť za šičku na škole v Biskupieci. Práve tam sa spoznala so sestrami z Kongregácie svätej Kataríny.

Marta išla ako 19-ročná do Braniewa a požiadala o prijatie do postulátu. Vzhľadom na Martinu angažovanosť ju poslali do ošetrovateľskej školy v Kaliningrade. V roku 1926 získala štátny diplom a bola prijatá do noviciátu, v ktorom dostala meno Maria Krzysztofa. O dva roky neskôr, v roku 1928, zložila prvé rehoľné sľuby. Pravdepodobne na jar alebo jeseň roku 1931 zložila aj večné sľuby. 

Krzsysztofa pracovala ako zdravotná sestra v náboženských inštitúciách v Sząbruku, Fromborku, Bartągu a Barczewie. V roku 1939 bola poslaná pracovať do nemocnica Panny Márie v Olsztyne. Tam sa Krzsysztofa etablovala ako vynikajúca a spoľahlivá zdravotná sestra.

Od začiatku roku 1945 bolo zjavné, že je potrebné evakuovať civilné obyvateľstvo kvôli prichádzajúcej Červenej armáde. Sovietske oddiely 2. bieloruského frontu obsadili 21. januára 1945 Olsztyn. Kvôli chaosu a nedostatočnej koordinácii evakuácie sa sestry rozhodli zostať s chorými a deťmi a zdieľať s nimi neistý osud. Vojaci vstúpili do nemocnice a začali okrádať, zabíjať a znásilňovať prítomné ženy. Sestra Maria Krzsysztofa, ktorá mala vtedy 41 rokov, bola násilne vytiahnutá spomedzi sestier, unesená do nemocničného bunkra a tam bola opakovane znásilňovaná a nakoniec zabitá kvôli jej snahám brániť sa. Na tele rehoľníčky boli stopy po silnom bití, znásilneniach a viacerých bodných ranách. V hrudi mala zapichnutú dýku.

Sestra Maria Krzsysztofa je pochovaná na cintoríne pri nemocnici Panny Márie v Olsztyne. Keďže bola prvou zo 102 sestier z tejto kongregácie, ktoré zomreli v rukách vojakov Červenej armády, bola vždy uvádzaná ako prvá osoba v rámci procesu blahorečenia.

 Maria Libéria Domnik 
náhľad|Oficiálny portrét sestry Marie Libérie počas blahorečenia.
Maria Libéria Domnik (* 12. október 1904, Klewno, Poľsko† 22. január 1945, Olsztyn) sa narodila v Klewne v rodine lesníka Jozefa Domnika a Márie Terézie rod. Reissovej. Jej otec bol iniciátorom výstavby kostola vo Warpunách.

Maria študovala na základnej škole v Szymanowie a potom absolvovala kurz šitia. So sestrami sv. Kataríny sa pravdepodobne stretla v Reszlu alebo Świętej Lipce. Do rádu vstúpila okolo roku 1926 a bola poslaná do ošetrovateľskej školy v Kaliningrade. V roku 1930 začala noviciát v Braneve a dostala meno Maria Libéria. Pracovala ako farská opatrovateľka na miestach ako Trzciel či Sztum.

Na príkaz svojich nadriadených bola Maria Libéria v roku 1937 poslaná pracovať do nemocnice Panny Márie v Olsztyne. Tam pomáhala pri operáciách a bola pridelená na prácu s prístrojovým vybavením. Rehoľníčka sprevádzala skupinu detí počas evakuácie nemocnice 22.januára 1945. Pre nedostatok vlakov a preplnených vozňov ukryla deti do útulku neďaleko železničnej stanice. Potom, čo vojaci zaútočili na pacientov v nemocnici, sestra 41-ročná Mária Libéria vyšla do ulíc mesta hľadať jedlo a pitie pre svojich zverencov. Rehoľníčka bola zastrelená a sirotinec s deťmi bol neskôr vyhodený do vzduchu. Libériino telo bolo o niekoľko dní neskôr pochované na cintoríne pri nemocnici Panny Márie vedľa sestry Márie Krzsysztofy.

 Maria Maurycja Margenfeld 
náhľad|Fotografia sestry Marie Maurycji.
Anna Margenfeld (* 24. apríl 1904, Sawity† 7. apríl 1945, Tula, ZSSR) sa narodila ako piate dieťa Franza Margenfelda a Marty Kuhnovej. Jej rodičia boli farmári a vychovávali deväť detí. Anna navštevovala poľnohospodársku školu v Ornete. Tá kládla dôraz na dôkladné vzdelanie, aby v budúcnosti mohli mladé dievčatá zručne viesť vlastnú domácnosť. Škola bola pod správou Sestier svätej sv. Kataríny.

V roku 1927 Anna vstúpila do Kongregácie sestier sv. Kataríny v Braniewe. Diplom ošetrovateľky získala v Olsztyne. V roku 1930 začala noviciát a po prvých rehoľných sľuboch bola poslaná do nemocnice svätej Gertrúdy v Berlíne. Tam sa rýchlo stala zdravotnou sestrou na oddelení. Na výslovnú žiadosť svojej nadriadenej bola poslaná na kurz dietetiky. Po získaní vzdelania bola pridelená na prácu nemocničnej dietologičky. V roku 1937 sa Maria Maurycja vrátila do nemocnice Panny Márie v Olsztyne. V tejto nemocnici pracovala okrem iného so sestrami Mariou Krzysztofou, Mariou Bonou, Mariou Leonisou a Mariou Generosou Bolz, ktorej proces blahorečenia prebieha samostatne.

V roku 1944 začali ľudia vo warmskej oblasti pociťovať, že Sovietsky zväz predstavuje hrozbu pre obyvateľstvo východného Pruska. V januári 1945 bola Maria Maurycja počas útoku vojakov Červenej armády na nemocnicu vyvlečená od svojich spolusestier a opakovane znásilnená. Následne ju vojaci uväznili s ostatnými v mestskej väznici.

Väzni boli 3. februára 1945 prevezení z Olsztyna cez Przasnysz do Ciechanówa. Tam boli rozdelení do skupín, natlačení do nákladných vagónov a poslaní hlboko do Ruska. Sestra Maurycja bola prevezená do mesta Tula, kde bol zriadený tábor pre vojnových zajatcov. Preživšie rádové sestry vrátane 40-ročnej Marie Maurycji boli pridelené na starostlivosť o ľudí trpiacich úplavicou a týfusom. V polovici marca sa týmito chorobami nakazili aj štyri rehoľné sestry. Maria Maurycja zomrela 7. apríla 1945 v tábore Tula. Miesto jej posledného odpočinku nie je známe.

 Maria Leonis Müller 
náhľad|Oficiálny portrét sestry Marie Leonis počas blahorečenia.Katarzyna Elžbieta Müller (* 3. február 1913, Gdansk† 5. jún 1945, Sibír, ZSSR) sa narodila v Gdansku do stredne zámožnej rodiny. Jej otec Bruno Müller prevádzkoval obchod v tzv. dolnom meste, južnej časti Gdansku. Jej matka Anna rod. Dams bola ženou v domácnosti. Jej otec bol rímskokatolík a matka protestantka. 

Na gymnáziu, ktoré viedli sestry uršulínky, sa prejavil jej talent na vedu a jazyky. Veľmi dobre sa naučila angličtinu a potom latinčinu. Nie je zrejmé, ako sa zoznámila s Kongregáciou sestier svätej Kataríny, ktoré v Gdansku a okolí neboli prítomné. Rodičia jej vstup do rádu neuľahčovali, keďže bolo potrebné podľa zvyklostí priniesť veno. Za týmto účelom si Katarzyna našla zamestnanie v kancelárii a ako 19-ročná vstúpila do kongregácie v Braniewe. Predstavené kongregácie ju poslali na strednú školu a následne na pedagogickú školu. V roku 1936 začala Katarzyna noviciát a prijala meno Maria Leonis. Bola poslaná do Lidzbarku Warmińského na náboženskú prípravu. Pracovala tam ako učiteľka na ženskej vysokej škole.

Počas druhej svetovej vojny bola Maria Leonis poslaná do poľnej nemocnice v Pieniężne a v roku 1940 bola preložená do domu pre novicky. Večné sľuby zložila v roku 1941. Od nasledujúceho roku študovala na Albrechtovej univerzite v Kaliningrade, ale kvôli nacistickej doktríne na univerzite požiadala svoju predstavenú o uvoľnenie z tohto štúdia. Zamestnala sa v Olsztyne v nemocnici Panny Márie. Tam ju v januári 1945 vojaci Červenej armády zbili, potom izolovali od sestier a opakovane znásilňovali. 

Maria Leonis spolu s ďalšími zajatými bola umiestnená do väznice v Olsztyne a následne deportovaná do Ciechanówa, odkiaľ mali byť všetci poslaní do ďalekého Ruska. Kvôli zlomenine na spodnej časti lebky upadla do kómy a zdalo sa, že je mŕtva. Spolusestry nedovolili sovietskym vojakom, aby ju v tomto stave poslali do márnice alebo aby ju pochovali v masových hroboch. Po štyroch týždňoch v tábore v Ciechanowe ju deportovali do ďalého Ruska. Zomrela 5. júna 1945 ako 32-ročná, pravdepodobne cestou do tábora v Tule.

 Maria Tiburtia Mischke 
náhľad|Fotografia sestry Marie Tiburtie.
Cecylia Mischke (* 27. október 1888, Krokowa† 7. august 1945, Ossanovo, ZSSR) sa narodila do rodiny s veľkým hospodárstvom. Jej otec Józef Mischke bol obchodník a matka Elżbieta rod. Weissenfeldt bola zodpovedná za výchovu dvanástich detí. Cecylia navštevovala základnú školu v Krokowe a potom v Jezioranoch.

Jej dve sestry vstúpili do rehoľného rádu sv. Kataríny. V roku 1907 sa Cecylia sama rozhodla pre tento krok a požiadala o prijatie do kongregácie. Prijala meno Maria Tiburtia a bola poslaná pracovať ako zdravotná sestra do Biskupieca. Neočakávala, že tam strávi 12 rokov svojho života. V roku 1921 bola z rozhodnutia svojich predstavených preložená do Klewki. Táto farnosť pozostávala z jedenástich dedín, kde sestra Tiburtia slúžila ako zdravotná asistentka. 

Maria Tiburtia sa 21. januára 1945 vydala z Klewki do 8 km vzdialeného Olsztyna, aby zhodnotila situáciu po vstupe Červenej armády. Dostala sa do nemocnice Panny Márie, kde ju postretol podobný osud ako jej spolusestry. Tiburia sa stala obeťou znásilnenia, zneužívania a bitia kvôli jej bojom o zachovanie dôstojnosti. 

Spolu so skupinou preživších bola vojakmi Červenej armády umiestnené do väzenia v Olsztyne. Následne bola s časťou spolusestier poslaná do Ciechanowa a potom hlboko do ZSSR. Jej prvým miestom pobytu bol tábor v Tule a potom bola prevezená do gulagov v Ossanówe. V júli 1945 sestra Tiburtia ochorela na týfus a jedinej preživšej členke rádu, sestre Anysle, sľúbila, že ak zomrie, Anysle dostane milosť vrátiť sa do Poľska. Sestra Tiburtia zomrela 7. augusta 1945 vo veku 56 rokov a bola pochovaná na okraji zabudnutého cintorína v Ossanówe. Sestra Anyslia sa vrátila do Braniewa a bola hlavným svedkom o jej spolusestrách.

 Maria Sekundina Rautenberg 
náhľad|Fotografia sestry Marie Sekundiny.
Barbara Rautenberg (* 23. december 1887, Gołogóre† 27. január 1945, Kętrzyn) sa narodila ako dvojča Franza rodičom Andreasovi a Rosy. O jej ranom vzdelaní sa veľa nevie, diplom ošetrovateľstva získala ešte počas života so svojou rodinou. Jej dve staršie sestry vstúpili do Kongregácie sestier svätej Kataríny a ona sama požiadala o prijatie v roku 1909. Svoje doživotné sľuby už ako Maria Sekundina zložila hneď po noviciáte v roku 1912. (Bola to posledná skupina rehoľných sestier, ktoré po noviciáte zložili doživotné sľuby. V nasledujúcich rokoch sa skladali dočasné sľuby.)

Prvou misiou Marie Sekundiny bola nemocnica v Berlíne. Tam ju zastihla prvá svetová vojna. Spolu so skupinou sestier bola vyslaná do Sliezska, kde sa tri roky starala o zranených vojakov. Za svoju prácu bola vyznamenaná medailou Maltézskych rytierov. Jej ďalšími pôsobiskami boli nemocnica v Olsztyne, nemocnica v Królewci a potom Kętrzyn, kde bola sestra Sekundina pridelená pracovať vo farnosti.

Obyvatelia Kętrzyna si 23. januára 1945 uvedomili, že musia utiecť pred Červenou armádou. V meste zostali dve rehoľné sestry a farár kostola sv. Kataríny, pretože chceli brániť chorých a starších ľudí. Podľa svedkov bola 57-ročná Maria Sekundina a jej spolusestra vypočúvané, bité a znásilňované a potom 27. januára vlečené za autom ulicami mesta. Namiesto lana boli použité ich ružence. Ich telá ležali na uliciach mesta mnoho dní. Miesto pochovania sestry Sekundiny nie je známe.

 Maria Adelgard Bönigk 
náhľad|Fotografia sestry Marie Adelgardy.
Agata Eufemia Bönigk (* 5. február 1900, Starý Targ† 27. január 1945, Kętrzyn) sa narodila ako jedna z dvojčiat učiteľa Augusta Bönigka a Marie rod. Kraemer, ktorá bola ženou v domácnosti. Pár mal ďalšie dvojčatá. Agata vyrastala v dome oddelenom od školy, kde pracoval jej otec. Jej najstarší brat Alojzy nastúpil do seminára v Braniewe po skončení prvej svetovej vojny.

V roku 1923 jej otec náhle zomrel a rodina musela opustiť učiteľský byt v škole. Presťahovali sa do Braniewa, kde sa narodila a pôsobila zakladateľka Kongregácie sestier sv. Kataríny bl. Regina Protmann. V tom istom roku Agata vstúpila do tohto rádu, ktorý dôverne poznala zo svojho rodného mesta. Prvé sľuby už ako Maria Adelgard zložila v roku 1926 a na žiadosť generálnej matky bola poslaná pracovať ako vychovávateľka. Viedla internátnu školu pre chlapcov v Braniewe. V Lidzbarku Warmińskom sa stala vychovávateľkou v sirotinci pre chlapcov. Z výpovedí bývalých žiakov môžeme usúdiť, že si ju vážili a milovali. V roku 1932 zložila svoje večné sľuby v prítomnosti biskupa Kallera. Adelgard strávila jedenásť rokov svojho života v Lidzbarku Warmińskom.

Rok 1938 priniesol nové zmeny a sestra Adelgard nastúpila do výchovného zariadenia pre morálne zanedbané dievčatá v Braniewe, v Nadácii sv. Magdalény. Bola poslaná do Kętrzyna ako farská vychovávateľka a ako ambulantná asistentka. Koniec januára 1945 sa pre Kętrzyn ukázal ako mesiac krutých bojov s vojakmi Červenej armády. Sestra Adelgard, ktorá mala vtedy skoro 45 rokov, bola 27. januára zadržaná, vypočúvaná, znásilnená a nakoniec priviazaná k autu a vlečená ulicami Kętrzyna. Jej telo ležalo mnoho dní na ulici mesta. Miesto jej odpočinku nie je známe.

 Maria Aniceta Skibowska 
náhľad|Oficiálny portrét sestry Marie Anicety počas blahorečenia.
Klara Anna Skibowska (* 12. august 1882, Bartąg† 2. február 1945, Lidzbark Warmiński) prišla na svet na rozsiahlom poľnohospodárskom statku v Bartągu ako dcéra Jana Skibowského a Marie rod. Freundt. Bola najmladšou z piatich detí. Jan mal z manželstva iba dcéry. Štyri z nich sa vydali, zatiaľ čo Klara si zvolila inú životnú cestu. Ako 14-ročná prišla o svojho otca. Majetok prevzala jedna z jej starších sestier. Dedičstvo, ktoré vtedy dostala, pravdepodobne darovala ako budúce veno rádu a zaplatenie ošetrovateľskej školy.

Klara Anna v roku 1902 zaklopala na dvere kláštora a požiadala o možnosť prijatia do Kongregácie sestier svätej Kataríny. Svoju formáciu absolvovala v starom dome rádu, ktorý financovala a postavila ešte zakladateľka bl. Regina Protmann. V roku 1905 zložila sestra Maria Aniceta večné sľuby. Jej prvým miestom bol kláštor v Elblągu, kde pracovala ako zdravotná sestra. Nasledujúci rok bola preložená na rovnakú pracovnú pozíciu do kostola sv. Jakuba v Olsztyne.

O štyri roky neskôr, v roku 1910 odišla pracovať do nemocnice sv. Gertrúdy v Berlíne, ktorá bola po vypuknutí prvej svetovej vojny premenená na vojenský špitál. Za svoju vynikajúcu prácu bola sestra Maria Aniceta vyznamenaná Medailou Červeného kríža za zásluhy. V roku 1916 sa vrátila do Olsztynu, kde komunitu bolestne zasiahla smrť mladých sestier, ktoré boli nakazené tuberkulózou. (V tom čase zomreli mladé sestry Marcia Angrick a Consoria Enge.) Je tiež známe, že Maria Aniceta bola istý čas predstavenou kláštorov v Olsztyne a Berlíne. Pracovala aj v domoch v Pieniężne, Ornete a Mrągowe.

V roku 1934 bola na príkaz generálnej matky vyslaná pracovať do Lidzbarku Warmińského. V roku 1937 bola Maria Aniceta svedkom provokácií nacistických mládežníckych milícií počas procesie Božieho Tela. Tie spôsobili prenasledovanie a zatýkanie obyvateľov mesta.

Dňa 31. januára 1945 jednotky Červenej armády vtrhli do Lidzbarku Warmińského. Všetky sestry nevyužili príležitosť na útek a časť z nich zostala v meste, aby pomohla ľuďom, ktorí sa tam zdržiavali. Večer 2. februára vojaci obsadili priestory kláštora. Začalo sa rabovanie, pitie a zneužívanie. Vojaci požadovali jedlo a víno. Sestry, ktoré sa zdržiavali v kláštore, boli zatvorené do refektára. Sestra Aniceta a spolusestry sa bránili tomu, aby boli od seba oddelené, ako aj znásilneniu agresívnymi vojakmi. Maria Aniceta bola počas vzdorovania jednému z agresorov postrelená do brucha. O chvíľu neskôr táto 62-ročná rehoľná sestra zomrela v náručí sestry Marie Gebhardy Schröter.

 Maria Gebharda Schröter 
náhľad|Oficiálny portrét sestry Marie Gebhardy počas blahorečenia.
Maria Schröter (* 1. december 1886, Karszewo† 2. február 1945, Lidzbark Warmiński) sa narodila ako dcéra Mikołaja Schrötera a Anny. Pár mal veľký dom a farmu. Neexistujú žiadne záznamy o tom, koľko súrodencov mala Maria. Neexistujú ani žiadne dokumenty o jej veľmi ranom živote. Je známe, že Maria absolvovala ošetrovateľskú školu, ale či tak urobila pred vstupom do kongregácie alebo až potom, je ťažké povedať.

Maria začala noviciát v roku 1914 a dostala meno Maria Gebharda. Počas prvej svetovej vojny boli sestry z Kongregácie sv. Kataríny poslané pracovať pre vojakov bojujúcich v Sliezsku. Maria Gebharda bola ako novicka a zdravotná sestra poslaná do lazaretu vo Vroclave a Brzegu. Rehoľné sľuby zložila v roku 1918 a potom bola poslaná pracovať do kláštora v Lidzbarku Warmińskom. Gebhardina kongregácia tam prevádzkovala nemocnicu, hospic, dievčenský internát a domov pre seniorov. V roku 1921 zložila sestra Gebharda večné sľuby. Najdlhšie pracovala v dievčenskom internáte, ale nacistické úrady nariadili jeho zatvorenie v roku 1937. Maria Gebharda následne pracovala ako kuchárka a potom ako predstavená v domove pre staršie ženy, ktorý bol postavený na mieste dievčenského internátu. 

Keď 31. januára 1945 vtrhli do Lidzbarku Warmińského vojaci Červenej armády, v meste sa nachádzalo veľa utečencov z rôznych častí Warmie, vrátane sestier z domu v Barczewe. Večer 2. februára 1945 opití vojaci zavreli sestry do refektára. Tam ich bili, ťahali a pokúšali sa ich oddeliť, aby ich mohli znásilniť. V tom zmätku bola sestra Maria Aniceta zastrelená. Sestra Gebharda si kľakla vedľa umierajúcej ženy a začala sa za umierajúcu modliť. Ten istý vojak, ktorý zastrelil sestru Anicetu, zastrelil aj tútp 58-ročnú sestru Gebhardu priamo do srdca.

 Maria Sabinella Angrick 
náhľad|Oficiálny portrét sestry Marie Sabinelly počas blahorečenia.
Rozalia Angrick (* 29. september 1880, Dąbrowa† 2. február 1945, Lidzbark Warmiński) sa narodila v meste Dąbrowa, približne 15 km od Braniewa. Jej rodičia, Antoni Angrick a Amalia rod. Schulz, mali jedenásť detí, ktoré vyrastali na rozsiahlom poľnohospodárskom statku. Boli považovaní za bohatých ľudí. Rozalia navštevovala základnú školu vo svojej rodnej dedine a potom kolégium v ​​Braniewe, kde sa pravdepodobne naučila hrať na klavíri a kde sa stretla so sestrami z Kongregácie sestier sv. Kataríny. V roku 1900 vstúpila do tohto rádu a o rok neskôr sa do kongregácie pridala aj jej vlastná sestra Amalia.

Rozalia prijala meno Maria Sabinella a v roku 1902 zložila večné sľuby. Na žiadosť matky predstavenej zostala v Braniewe v prvom kláštore, ktorý si pripomínal jej zakladateľku, bl. Reginu Protmann. Počas jedenástich rokov v Braniewe bola Maria Sabinella zodpovedná za mnohé úlohy, ktoré jej boli zverené. Isté je, že absolvovala ošetrovateľskú školu a získala štátny diplom. Po vypuknutí prvej svetovej vojny sa Sabinella starala o ranených. V roku 1919 dostala za úlohu otvoriť nový rehoľný dom v Stąpkách. Pracovala tam do roku 1923, starala sa o chorých v siedmich dedinách a navyše vo farnosti Unikowo. Vrátila sa do Braniewa, odkiaľ bola v roku 1926 poslaná do Lidzbarku Warmińského. Práve v tomto meste zostala do konca svojho života ako predstavená komunity. 

Prvou úlohou Marie Sabinelly v Lidzbarku Warmińskom bolo spravovať komunitu a internát pre dievčatá, ktorý bol neskôr zmenený na domov pre staršie ženy. Zatvorenie internátu bolo spojené s politikou nacistického Nemecka. Rok 1939 priniesol sestre Sabinelle nomináciu na predstavenú najstaršieho rehoľného domu v tomto meste, ktorý založila zakladateľka kongregácie. Počas celého obdobia druhej svetovej vojny viedla svoju komunitu s rozvahou, tešila sa všeobecnej úcte sestier a obyvateľov a bola nespochybniteľnou autoritou.

Večer 2. februára 1945 vtrhli do kláštora vojaci Červenej armády. Začalo sa bitie, ponižovanie, drancovanie a znásilňovanie prítomných rehoľníčok. Sestry boli nahnané do refektára. Sestra Maria Sabinella zo všetkých síl bránila mladšie spolusestry pred znásilnením. Bola svedkom zastrelenia sestry Anicety a sestry Gebhardy, za čo sa ako ich predstavená cítila zodpovedná. Keď sa zvalila na stoličku, ďalší z agresorov ju postrelil a trafil ju do krčnej tepny, na čo 64-ročná Maria Sabinella umrela.

Nasledujúci deň boli telá zavraždených sestier vynesené na dvor a umiestnené pod verandou kláštornej budovy. Preživšie sestry sa snažili presvedčiť vojakov, aby mohli pochovať spolusestry. Vojaci im to však neumožnili. (Preživšie sestry museli opustiť kláštor a vrátili sa doň až v júni 1945.) Neexistuje žiadny očitý svedok toho, čo sa stalo s telami troch sestier z Lidzbarku Warmińského.

 Maria Bona Pestka 
náhľad|Fotografia sestry Marie Bony.
Anna Pestka (* 1905† 1. máj 1945, Orneta) sa narodila niekedy v roku 1905. Nezachovali sa žiadne dokumenty, ktoré by spomínali jej pôvod alebo rodičov. Pravdepodobne bola vychovaná v sirotinci.

Sestry z Kongregácie sv. Kataríny ju museli nejako poznať, pretože ju v roku 1929 prijali do noviciátu bez rodného listu, krstného listu atď. Tam dostala meno Maria Bona. Pravdepodobne pred vstupom do kongregácie pracovala, pretože si vyzbierala príslušnú sumu na rehoľné veno. V roku 1932 zložila svoje prvé rehoľné sľuby v prítomnosti biskupa Maximiliana Kallera. Maria Bona bola poslaná do nemocnice sv. Márie v Olsztyne ako administratívna asistentka, pravdepodobne vďaka pracovným skúsenostiam získaných pred vstupom do rádu. Je isté, že Maria Bona vedela písať na stroji. Sestra zložila svoje večné sľuby 30. apríla 1935.

Pred rokom 1940 sestra Maria Bona ochorela na tuberkulózu a bola umiestnená v nemocnici sv. Márie, odkiaľ bola prevezená do tuberkulózneho zariadenia v Ornete. Keď sa uzdravila, vrátila sa do svojej komunity v Olsztyne alebo sa aktívne zúčastňovala duchovných cvičení v kláštore Braniewo.

Jej zdravotný stav sa v roku 1944 zhoršil a bola natrvalo umiestnená v sanatóriu v Ornete. Až tri sestry sa tam liečili na posledné štádiá tuberkulózy. Sestra Bona, Rolanda a Gunhilda sa pomaly pripravovali na blížiacu sa smrť kvôli chorobe, avšak netušili, aké barbarstvá vojakov ich čakajú. Koncom januára 1945 stála pred Ornetou sovietska armáda. V sanatóriu na vrchu sv. Ondreja zostali iba postihnutí, ťažko chorí na tuberkulózu a duševne chorí. Napriek boju o ich evakuáciu boli títo ľudia zavraždení. Tri rehoľné sestry boli ukryté v miestnosti v suteréne, ktorú však objavili vojaci. Sestra Bona bola kruto zneužívaná. Podľa zachovaných svedectiev sestry nedokázali opísať, čo videli.

Po niekoľkých týždňoch sa mníšky mohli vrátiť do svojho kláštora v centre mesta. Sestra Bona zomrela 1. mája 1945 vo veku 39 alebo 40 rokov. Bola pochovaná na cintoríne v Ornete.

 Maria Gunhilda Steffen 
náhľad|Oficiálny portrét sestry Marie Gunhildy počas blahorečenia.
Dorota Steffen (* 2. september 1918, Wole Wolknickej† 30. máj 1945, Orneta) sa narodila do rodiny Antona Steffena a Klary rod. Grafovej. Miestni obyvatelia sa živili prácou na poli alebo v lesníctve. Po svadbe sa Anton presťahoval k manželke, keďže v rodine Grafových neboli žiadni mužskí potomkovia. Dorotin otec mal dve vášne: hudbu a kone. Po skončení základnej školy Dorota navštevovala gymnázium v ​​Pieniężne, kde študovali dievčatá aj chlapci.

Na jar 1937 Dorota pravdepodobne požiadala o prijatie do komunity sestier svätej Kataríny, kde prijala meno Maria Gunhilda. Po prijatí do noviciátu bola pridelená na výchovnú prácu. Bola vyslaná na stáž do Lidzbarku Warmińského. Prvé rehoľné sľuby sestry Gunhildy sa mali konať v septembri 1939, ale kvôli vypuknutiu druhej svetovej vojny boli odložené. Kláštory v Braniewe prijali utečencov z Poznane a Varšavy. Celé dva mesiace pomáhali tým, ktorí hľadali útočisko. Sestra Maria Gunhilda zložila prvé sľuby až 26. októbra 1939. Zostala v Braniewe a pracovala v škole alebo v materskej škole.

V roku 1941 predstavení kongregácie poslali mladú sestru pomáhať s administratívou do nemocnice sv. Márie v Olsztyne. Pracovala tam po boku sestier Krzysztofy, Liberie, Maurycje a Bony. Práve tam sa sestra Gunhilda nakazila tuberkulózou. Liečila sa v Lidzbarku Warmińskom a Gietrzwałde. Pravdepodobne zložila svoje večné sľuby na jar alebo na jeseň 1942. V roku 1944 sa už dlhodobo liečila na vrchu sv. Ondreja v Ornete.

V januári 1945 sa ukázalo, že cez Ornetu sa z východu hrnú tisíce utečencov z Východného Pruska. Jednotky Červenej armády smerovali do Ornety. Predstavená komunity umiestnila umierajúce a slabé sestry do špeciálnej miestnosti v suteréne v nádeji, že ich vojaci nenájdu. Úkryt však bol odhalený a sestru Gunhildu čakal nerovný boj o svoju dôstojnosť. Bola brutálne zbitá, hromadne znásilnená a trikrát postrelená. Guľky jej prerazili hrudník, kľúčnu kosť a predlaktie. Ležala v kaluži krvi, nemala žiadne obväzy ani lieky proti bolesti. Prítomní predpokladali, že sestra Maria Gunhilda čoskoro zomrie. Napriek strate krvi jej utrpenie trvalo až do mája. Skupina preživších sestier mohla opustiť oblasť Vrchu svätého Ondreja až 3. marca. Odišli do starého kláštora v centre mesta. Tam 30. mája 1945 sestra Gunhilda pokojne zomrela vo veku 26 rokov. Bola pochovaná v sektore pre rehoľné sestry na cintoríne v Ornete vedľa zosnulej sestry Marie Bony.

 Maria Rolanda Abraham 
náhľad|Oficiálny portrét sestry Marie Rolandy počas blahorečenia.Maria Abraham (* 17. jún 1914, Tolkmicko† 25. jún 1945, Orneta) sa narodila  námorníkovi Józefovi Abrahamovi a jeho manželke Anne rod. Zimmermann. Bola najstarším dieťaťom. Hneď po nej sa narodili jej brat Paul a sestra Margaret. Józef a Paul neskôr zomreli na mori pri výkone svojej práce. Rodina žila v prenajatom dome, ktorý vlastnil majiteľ lode, pre ktorého Józef pracoval.

Mária dokončila základnú školu, ale nepokračovala vo vzdelávaní, pretože si rodina nemohla dovoliť zaplatiť základnú ani strednú školu. Mária sa zapojila do Mariánskej spolkovej spoločnosti v Tolkmicku. Mala veľkú úctu k Matke Božej. Od roku 1933 bola v Tolkmicku príslušnosť ku katolíckej cirkvi spojená s obťažovaním a prenasledovaním zo strany NSDAP, ktorá sa tam rýchlo rozvíjala. Keď mala Mária 18 rokov, rozhodla sa vstúpiť do Kongregácie sesier svätej Kataríny. Aby si našetrila na veno, zamestnala sa ako pomocníčka v domácnosti u riaditeľa základnej školy. Zo sociálnych dôvodov však Mária dostala negatívnu odpoveď, pretože kongregácie neprijímali do svojich radov dcéry námorníkov či sluhov z obáv o morálne postoje takýchto kandidátok. Našťastie Márii sa dostala pomoc od komunity mníšok sv. Kataríny v Tolkmicku. Spolu s riaditeľom a farárom jej vydali presvedčivé osvedčenie o morálke. Mária vstúpila do kláštora ako Maria Rolanda v roku 1933.

Rehoľná sestra bola poslaná do ošetrovateľskej školy v Berlíne, kde získala štátny diplom. Po návrate do Braniewa začala noviciát u sestry Marie Leonis z Gdanska. Sestra Rolanda vykonávala svoju rehoľnú prax v kláštornom dome v Kolonie a v Królewci. Svoje prvé rehoľné sľuby zložila 2. mája 1938 v prítomnosti kanonika Władysława Świtalského, ktorého v roku 1945 zavraždil vo Fromborku vojak Červenej armády.

Rolandinou prvou rehoľnou misiou bola ortopedická nemocnica vo Fromborku. Pracovala tam ako fyzioterapeutka a masérka. Na jar 1941 zložila večné sľuby. Nemocnica vo Fromborku, známa ako Koperníkov dom, podliehala Carite diecézy Warmia. Viedol ju salvatorián, ktorý sa neskôr vzdal kňazstva a stal sa agentom nacistickej strany. Sestry Katarínky zostali v tejto nemocnici len preto, že nebol nikto, kto by nahradil takýto kvalifikovaný personál.

V rokoch 1943 až 1944 sestre Rolande diagnostikovali príznaky tuberkulózy. Aby si zachránila zdravie, zdržiavala sa v Tolkmicku a Ornete. Dňa 20. januára 1945 dopadli na Ornetu prvé bomby. Mesto bolo osídlené utečencami z Olsztyna. Sestry sa rozhodli zostať s chorými. Nemeckí vojaci nechceli chorým pomáhať, pretože pre nich boli počas evakuácie len záťažou. Tri sestry choré na tuberkulózu boli umiestnené v špeciálnej miestnosti v suteréne v nádeji, že ich vojaci Červenej armády nenájdu. Toto miesto však našla skupina vojakov. Sestra Rolanda prešla mučením, hromadným znásilnením v kombinácii so sadistickými bitikami. Jej tvár bola na nepoznanie: opuchnutá, dotlčená a pokrytá ranami. Lebečné kosti boli rozdrvené a prasknuté.

V marci toho roku boli sestry Katarínky vyhodené z Vrchu svätého Ondreja a poslané do starého kláštora. Tam po veľkom utrpení a vnútorných bojoch Maria Rolanda zomrela 25. júna 1945 ako 31-ročná. Bola pochovaná na cintoríne v Ornete vedľa sestry Bony a sestry Gunhildy.

 Maria Caritina Fahl 
náhľad|Fotografia sestry Marie Caritiny.Hedviga Fahl (* 10. marec 1887, Miejska Wola† 5. jún 1945, Gdansk) sa narodila do rodiny učiteľa Antona Fahla a Marie rod. Trebbau, pričom išlo o druhé manželstvo tohto učiteľa náboženstva. Už o rok však Hedvigina matka zomrela a Anton kráčal k oltáru tretíkrát, aby sa oženil s Magdalenou Hallmannovou. Z troch manželstiev mal Anton Fahl celkovo osemnásť detí. Rodina bývala v dome hneď vedľa školy, kde Anton vyučoval. Vlastnil tiež 10 hektárov pôdy, predával poistky a lieky. Tri Hedvigine sestry vstúpili do Kongregácie sestier svätej Kataríny. Tam dostali mená Augusta, Elwira a Gottfilda.

Presný dátum Hedviginho vstupu do Kongregácie nie je známy. Isté je, že študovala ako postulantka na učiteľskom seminári v Braniewe. V roku 1910 bola prijatá do noviciátu ako Maria Caritina (Charitina) a v roku 1912 zložila prvé sľuby. Svoju prvú prácu pre kongregáciu začala v Braniewe ako učiteľka v dievčenskom internáte. V roku 1917 bola preložená do Kętrzyny, kde pracovala ako katechétka. Maria Caritina tam dávala aj hodiny hry na klavíri, organizovala mimoškolské aktivity, pripravovala učebné pomôcky a dekorácie. Stala sa aj predstavenou kętrzynskej komunity.

Po 14 rokoch práce v Kętrzyne bola rozhodnutím generálnej matky menovaná za sekretárku kongregácie. V roku 1932 sa Maria Caritina spolu s celou správnou radou presťahovala do nového domu generalátu a noviciátu na okraji Braniewa. S veľkým nasadením sestra Caritina vytvorila archív kongregácie v dome Reginy Coeli. Viedla bohatú korešpondenciu so všetkými provinciami a sestrami, ktorých bolo v tom čase v kongregácii viac ako tisíc. V roku 1933 bola Caritina vyslaná ako gvardiánka na Jubileum Svätého roka do Ríma.

O rok neskôr ju generálna matka Arcadia Schmalenbachová vzala na cestu do Brazílie, kde mala navštíviť 25 miest ich rehoľného rádu. Sestry Katarínky tam pôsobili už viac ako 35 rokov a mali viac ako 230 členiek. Cesta do Brazílie sa uskutočnila vzducholoďou, ktorá cestovala z južného Nemecka do New Yorku alebo Rio de Janeira. Po tejto ceste sestra Caritina udržiavala ešte bohatšiu korešpondenciu s provinciou v Brazílii a v Braniewe organizovala stretnutia a prednášky o práci sestier v tejto časti sveta.

V roku 1940, po smrti generálnej vikárky Matky Grimmovej, generálna rada vymenovala do tejto funkcie sestru Caritinu. Realita vojny znamenala, že nebolo možné zvolať ďalšiu generálnu kapitulu. Mnohé sestry ju videli ako budúcu generálnu matku Kongregácie. Počas celej druhej svetovej vojny slúžil rehoľný dom v Braniewe chorým či utečencom.

Koncom roka 1944 sa už vedelo, že mesto treba evakuovať a presťahovať sa na západ. V januári 1945 sa v Braniewe objavili ľudia utekajúci z Olsztyna. Prišli aj rehoľné spolusestry, ktorým sa podarilo utiecť s chorými z evakuačných transportov. Rozprávali o brutalite vojakov Červenej armády. Chorí boli umiestnení v suterénoch kláštora, zatiaľ čo Matka Vikárka ukryla spomienkové predmety a dôležité dokumenty Kongregácie. Bombardovanie spôsobilo škody na kláštornom cintoríne a v neďalekom žrebčíne a jedna z bômb dopadla do kláštornej kaplnky na druhom poschodí. Matka predstavená a vikárka nariadili 24. februára 1945 evakuáciu kláštora. Do kláštora prišli dva kamióny. Osemdesiat sestier bolo odvezených do Święte Siekierky. Tam sa rozdelili do skupín. Niektoré z nich sa preplavili cez zamrznutý Vislský záliv, niektoré počas cesty zomreli, iné dorazili do Piławy neďaleko Kaliningradu. Odtiaľ sa mali parníkom plaviť do Západného Pruska, ale loď bola presmerovaná do Gdyne.

Po potulkách sa zastavili v Gdansku. Sestra Caritina sa spolu s matkou predstavenou a ďalšími sestrami nasťahovala k staršej žene na okraji Gdanska v Brętowe. Tam ich začiatkom júna napadli vojaci Červenej armády. Chceli uniesť len najmladšie sestry za účelom znásilnenia. Matka Arkadia a Maria Caritina svoje spolusestry bránili zo všetkých síl. Sestra Caritina, o 20 rokov mladšia ako matka predstavená, bránila svoje zverenkyne s veľkou horlivosťou. Pažbou pušky dostávala také silné údery, že jej z úst a nosa tiekla krv. Zomrela na následky zranení o dva alebo tri dni neskôr, 5. júna 1945 v Gdansku vo veku 58 rokov. Pochovali ju bez rakvy na malom cintoríne vedľa kostola v gdanskej štvrti Brętowo.

 Maria Xaveria Rohwedder 
náhľad|Oficiálny portrét sestry Marie Xaverie počas blahorečenia.
Maria Rohwedder (* 25. máj 1882, Płoskini† 25. november 1945, Piła) sa narodila do bohatej rodiny Petra Rohweddera a Joanny rod. Marquardt. Jej strýko, kňaz Julius Marquardt, bol profesorom na gymnáziu Hosianum v Braniewe, zatiaľ čo jej staršia sestra vstúpila do Kongregácie sestier sv. Kataríny a dostala meno Fulgentia. (Zomrela na týfus v Olsztyne v roku 1903.)

Po absolvovaní základnej školy v Płoskini začala Mária študovať na gymnáziu v Braniewe a potom vstúpila do učiteľského seminára. Svoje prvé zamestnanie učiteľky začala v Pieniężne. Potom odišla do Sliezska, kde nastúpila ako guvernantka na jednom z veľkých panstiev. Pravdepodobne po smrti svojej sestry sa vrátila do rodného domu a 15. augusta 1904 zaklopala na bránu kláštora. Po ukončení noviciátu, 24. apríla 1907, už ako Maria Xaveria zložila rehoľné sľuby.

Xaveria začala svoju prácu vedením dievčenského internátu v Braniewe. V roku 1921 ju generálna matka Valeria Fuerske poverila úlohou vzdelávať postulantky. Stala sa postulantnou majsterkou. V roku 1925 bola počas generálnej kapituly zvolená do generálnej rady. Keďže bola do nej zvolená mnohokrát, svedčí to o schopnostiach a úcte, ktorú k nej mali ostatné sestry. Maria Xaveria sa stala tiež predstavenou starého kláštora, ktorý postavila sama zakladateľka kongregácie.

V roku 1941 bola menovaná za predstavenú sestier na Vrchu svätého Ondreja v Ornete. Tam podnikla zúfalé kroky, aby zabránila gestapu zasahovať do práce nemocnice. Hrozilo jej zatknutie, a tak sa sestry rozhodli Xaveriu ukryť a poslať ju do Braniewa. Xaveriu hlboko zasiahla deportácia starších a duševne chorých do vyhladzovacích táborov. Následne bola poslaná do domu v Dobre Miasto. Tu koordinovala prácu súvisiacu s prevádzkou nemocnice a kláštora.

V roku 1945, po príchode vojakov Červenej armády, boli sestry poslané do Olsztyna. Nie je známe, čo sa stalo so skupinou ľudí, o ktorých sa starali sestry Katarínky v krypte kaplnky sv. Mikuláša. Koncom marca 1945 sa sestry presťahovali do zničeného františkánskeho kláštora, kde čakali, kým v máji 1945 nebol vyhlásený koniec vojny. Po oslobodení na naliehanie Novato primátora Olsztyna založili malú nemocnicu.

Sestra Xaveria sa 2. septembra 1945 vrátila do Dobre Miasto a presťahovala sa do zničeného kláštora. Nemocnicu sv. Jozefa sfunkčnila do takej miery, že bolo možné znovu prijímať pacientov. Nový okresný lekár nemohol zniesť fakt, že nemocnicu riadi niekto bez lekárskeho vzdelania. Sestry Katarínky, ktoré boli zdravotnými sestrami so štátnym diplomom, zostali v práci, avšak lekár začal sestru Mariu Xaveriu ponižovať a biť sa s ňou. Ďalším problémom bola tiež Xaveriina neznalosť poľského jazyka a jej pokročilý vek.

V novembri 1945 sa naskytla príležitosť cestovať so zvyšným nemeckým obyvateľstvom do Nemecka. Na vlakovej stanici v Olsztyne boli cestujúcim odobraté všetky veci. Vlak išiel veľmi pomaly a občas zastavoval. Keď zastavil v Iławe, sovietski a poľskí vojaci nazreli do vagónov. Jeden zo sovietskych vojakov skočil na sestru Xaveriu a pred všetkými sa ju pokúsil znásilniť. Statočne sa bránila a dostala niekoľko úderov puškou do brucha a tváre, takže stratila vedomie. Po nejakom čase vlak pokračoval v ceste a dorazil do Piły, kde stál na vedľajších koľajach päť dní. Sestra Xaveria čoraz viac slabla. Po prebudení sa šeptom modlila ruženec za ostatných i za svojho trýzniteľa. Ticho a bez povšimnutia zomrela 25. novembra 1945 ako 63-ročná. Vlak mal pokračovať v ceste, takže telo sestry Xaverie bolo uložené blízko koľají v zeleninovej záhrade vedľa malého domu. Nikto nevie, čo sa s ním neskôr stalo.

 Uctievanie 
 Diecézna fáza procesu 
náhľad| Spoločný hrob blahorečených na kláštornom cintoríne v Braniewe.
Pri príležitosti Veľkého jubilejného roku 2000 pápež Ján Pavol II. vyzval episkopáty a rehoľné inštitúty, aby vytvorili pamätnú knihu mučeníkov 20. storočia. Kongregácia sestier sv. Kataríny pripravila zoznam svojich kandidátok, ktorý zahŕňal 105 sestier vrátane postulantky Agnes Kinzel z Kaliningradu. Všetci rehoľníčky zomreli po vstupe Červenej armády na územie Východného Pruska medzi rokmi 1945 a 1947. Niektoré zomreli priamo rukami vojakov Červenej armády, iné zomreli na následky zlého zaobchádzania, bitia a nákazy týfusom alebo úplavicou pri starostlivosti o chorých, alebo od vyčerpania a hladu. Zozbierané dokumenty umožnili vybrať na blahorečenie tie kandidátky, ktorí mali povesť mučeníčok v tomto ráde.

Proces blahorečenia sestry Marie Krzysztofy Klomfassovej a štrnástich spoločníčok začal 8. decembra 2004 v Braniewe. Postulátorom kauzy v mene kongregácie bola sestra Jozefa Krause. Tribunál tvorili biskup Julian Wojtkowski ako biskupský delegát, promótor Lucjan Świto a notári Brygida Neumann a Gaudencja Zwolak. Historická komisia pracovala pod vedením prof. Andrzeja Kopiczkiho. Po roku od otvorenia skúmania bola 9. decembra 2005 ukončená diecézna fáza skúmania prípadného blahorečenia a dokumentácia bola odoslaná do Vatikánu.

 Exhumácie 
náhľad|260x260bod| Provinčný dom Regina Coeli v Braniewe je miestom odpočinku blahoslavených mníšok.
V dňoch 21. až  22. júla 2020 boli na cintoríne v Gdansku Brętowo identifikované a kánonicky zabezpečené pozostatky sestry Marie Caritiny Fahlovej.

Na cintoríne sv. Márie v Olsztyne (dnes prevažne park) neďaleko bývalej nemocnice boli 19.30. októbra 2020 objavené hroby sestier Krzysztofy, Liberii a Generosy. (Z bývalého cintorína boli prevezené aj ostatky ďalších rehoľníčok z tohto rádu.) Všetky telesné pozostatky boli pochované v spoločnom hrobe na kláštornom cintoríne Kongregácie sestier sv. Kataríny v Braniewe. Pozostatky sestier Bony, Gunhuildy a Rolandy boli nájdené 7.11. decembra 2020 na cintoríne v Ornete.

Na exhumačné práce dohliadal Inštitút národnej pamäti. Pozostatky boli preskúmané v Antropologickom ústave na Katedre súdneho lekárstva v Gdansku za prítomnosti dvoch rádových sestier. Pozostatky blahoslavených boli uložené do špeciálne pripraveného hrobu na kláštornom cintoríne Regina Coeli v Braniewe.

 Blahorečenie 
19 rokov po ukončení diecéznej fázy pápež František podpísal 14. marca 2024 dekrét o mučeníctve týchto 15 sestier. Od toho dňa im prináležal titul Ctihodné Božie služobníčky. Po konzultáciách s Dikastériom pre kauzy svätých bol stanovený dátum blahorečenia. (Teologická komisia neodobrila mučenícku smrť sestry Márie Generosy Bolzovej. Preto bola vylúčená z tohto konania a jej prípad bol presunutý, aby sa mohli preukázať jej hrdinské cnosti.) Svätá stolica stanovila dátum blahorečenia na 31. máj 2025. Kvôli smrti pápeža 22. apríla 2025 boli všetky slávenia vrátane tohto suspendované až do zvolenia nového pápeža. Po zvolení Leva XIV. Svätá stolica oznámila 12. mája 2025, že blahorečenie sestier sa bude konať v pôvodne plánovanom termíne.

Sláveniu Eucharistie 31. mája 2025 na námestí vedľa braniewského kostola sv. Kataríny predsedal pápežský legát Marcello Semeraro, prefekt Dikastéria pre kauzy svätých, ktorý v mene pápeža Leva XIV. vyhlásil tieto rehoľné sestry za blahoslavené Katolíckej cirkvi. Išlo o prvých blahoslavených arcidiecézy Warmia. Na druhý deň pápež vo svojom príhovore spomenul nové blahoslavené mučeníčky, ktoré „napriek atmosfére nenávisti a teroru voči katolíckej viere neprrestali slúžiť chorým a sirotám.“

Liturgická spomienka na tieto mučeníčky sa slávi 30. mája, v deň úmrtia jednej z braniewských mučeníčok.

 Relikviár 
vpravo|náhľad| Relikviár blahoslavenej Márie Krzysztofy Klomfassovej a jej štrnástich spoločníčok.
Relikviár od braniewskeho zlatníka Andrzeja Adamského symbolizuje otvorenú knihu. Ľavá časť relikviára pozostáva z listu papiera, z ktorého vychádza 15 vetiev. Každá symbolizuje jednu zo sestier zavraždených Červenou armádou. Na tomto symbole mučeníctva sú umiestnené jantárové gule symbolizujúce slzy (svetlé) a krv (červené). V tej istej časti relikviára sa nachádza kríž vytiahnutý z hrobu sestry Krzysztofy Klomfassovej ako symbol príslušnosti mučeníkov k svojmu Ženíchovi.

Pravá časť relikviára má vytvoriť dojem kaplnkového priestoru s vitrážovým oknom. Vitrážové okno je relikviárová kapsula vyrobená z medailónov náhodne vybraných zosnulých sestier, aby sa zdôraznilo dedičstvo a spojenie s nasledujúcicmi generáciami sestier tejto kongregácie. Vo vnútri kapsuly sa nachádzajú fragmenty rúch vykopaných z hrobov mučeníčok. Kapsula bola uzavretá brúseným jantárom.

Zámerom umelca je reflektovať históriu. Veľmi jednoduchá forma a drsná textúra majú diváka nasmerovať k modlitbe. Deň po blahorečení relikviár slávnostne predstavila generálna predstavená Mária Ivone Wiest. Relikviár bol slávnostne umiestnený v kaplnke kláštora Regina Coeli na pravej strane oltára.

 Referencie 

 Pozri aj 
 Rímske martyrológium
 Zoznam svätcov Katolíckej cirkvi

 Zdroj 

Kategória:Úmrtia v 20. storočí
Kategória:Katolícki blahoslavení
Kategória:Poľskí kresťanskí mučeníci
Kategória:Obete druhej svetovej vojny
Kategória:Blahorečení Levom XIV.
Kategória:Katolícki svätci majúci sviatok 30. mája