Barbara McClintocková

Barbara McClintocková (* 16. jún 1902, Hartford, Connecticut, USA - † 2. septembra 1992, Huntington, New York, USA) bola americká genetička a molekulárna biologička, ktorá za svoj objav mobilných genetických elementov získala Nobelovu cenu za fyziológiu alebo medicínu v roku 1983.

Mnohé vlastnosti organizmov sú určené dedičnosťou – teda ich génmi – ktoré sú uložené v chromozómoch vo vnútri jadier ich buniek. Barbara McClintocková študovala dedičné vlastnosti kukurice, napríklad rôzne farby jej zŕn. Študovala, ako sa tieto vlastnosti prenášajú z generácie na generáciu, a prepojila to so zmenami v chromozómoch rastlín. Počas 40. a 50. rokov 20. storočia McClintocková dokázala, že genetické prvky môžu niekedy zmeniť polohu na chromozóme a že to spôsobuje, že sa blízke gény stanú aktívnymi alebo neaktívnymi.

 Životopis 
Barbara McClintocková vyrastala v Spojených štátoch v Connecticute a New Yorku. Jej rodina mala málo peňazí, takže jej záujem o výskum bol vnímaný skepticky. Jej rodina si myslela, že pre ňu bolo dôležitejšie vydať sa. Napriek tomu s podporou svojho otca začala McClintocková v roku 1919 študovať na Cornellovej poľnohospodárskej fakulte.

Na jeseň roku 1921 absolvovala jediný kurz genetiky otvorený pre študentov bakalárskeho štúdia na Cornellovej univerzite. Viedol ho C. B. Hutchison, vtedajší profesor na katedre šľachtenia rastlín na Poľnohospodárskej fakulte, ktorý čoskoro opustil Cornell, aby sa stal kancelárom Kalifornskej univerzity v Davise v Kalifornii. Tento kurz absolvovalo relatívne málo študentov a väčšina z nich mala záujem o poľnohospodárstvo ako profesiu. Genetika ako disciplína ešte nezískala všeobecné uznanie. Od znovuobjavenia Mendelových princípov dedičnosti uplynulo iba dvadsaťjeden rokov. Genetické experimenty, vedené týmito princípmi, sa v rokoch 1900 až 1921 rýchlo rozšírili. Výsledky týchto štúdií poskytli solídny koncepčný rámec, do ktorého sa dali zaradiť následné výsledky. Napriek tomu sa niektorí profesionálni biológovia zdráhali akceptovať revolučné koncepty, ktoré sa objavovali. Táto neochota sa čoskoro rozplynula, keď sa logika, ktorá bola základom genetických výskumov, stala čoraz zrejmejšou.

Keď v januári 1922 ukončila bakalársky kurz genetiky, zavolal jej Dr. Hutchison. Musel vycítiť jej intenzívny záujem o obsah jeho kurzu, pretože účelom jeho telefonátu bolo pozvať ju na jediný ďalší kurz genetiky, ktorý sa na Cornellovej univerzite konal. Bol určený pre postgraduálnych študentov. Jeho pozvanie prijala s radosťou a veľkým očakávaním. Je zrejmé, že tento telefonát rozhodol o jej budúcnosti. Odvtedy zostala pri genetike.

V čase, keď študovala genetiku na bakalárskom stupni, bola zapísaná aj na kurz cytológie, ktorý viedol Lester W. Sharp z Katedry botaniky. Jeho záujmy sa sústredili na štruktúru chromozómov a ich správanie pri mitóze a meióze. Chromozómy sa pre ňu potom stali zdrojom fascinácie, pretože boli známe ako nositelia „dedičných faktorov“. V čase promócie už nemala žiadne pochybnosti o smere, ktorým sa chce uberať v rámci vyššieho štúdia. Zahŕňal by chromozómy a ich genetický obsah a expresiu – skrátka cytogenetiku. Táto oblasť práve začala odhaľovať svoj potenciál. Odvtedy sa jej venovala s rovnakým potešením v priebehu rokov, ako ho zažívala počas svojich bakalárskych čias.

Po splnení požiadaviek na doktorát na jar 1927 zostala na Cornellovej univerzite, aby iniciovala štúdium zamerané na prepojenie každého z desiatich chromozómov tvoriacich kukuričný komplement s génmi, ktoré každý z nich nesie. Za účasti ďalších, najmä Dr. Charlesa R. Burnhama, bola táto úloha konečne splnená. Medzitým sa však udiala séria udalostí, ktoré pre ňu mali veľký význam. Začalo to príchodom Georga W. Beadla (nositeľa Nobelovej ceny) na Katedru šľachtenia rastlín na jeseň 1927, aby začal štúdium pre svoj doktorát u profesora Rollinsa A. Emersona. Emerson bol významný genetik, ktorého vedenie záležitostí postgraduálnych študentov bolo pozoruhodne úspešné, a tak prilákal mnoho z najbystrejších myslí. Nasledujúcu jeseň prišiel na Katedru šľachtenia rastlín Marcus M. Rhoades, aby pokračoval v postgraduálnom štúdiu pre doktorát, tiež u profesora Emersona. Rhoades získal magisterský titul na Kalifornskom technologickom inštitúte a bol dobre oboznámený s najnovšími zisteniami členov Morganovho tímu pracujúceho s drozofilou. Beadle aj Rhoades si uvedomovali potrebu a význam skúmania vzťahu medzi chromozómami a génmi, ako aj ďalších aspektov cytogenetiky. Počiatočné spojenie týchto troch, po ktorom nasledovalo zapojenie akéhokoľvek zainteresovaného postgraduálneho študenta, vytvorilo úzku skupinu, ktorá dychtivo diskutovala o všetkých fázach genetiky, vrátane tých, ktoré odhalili alebo naznačili vlastným úsilím. Skupina bola vo všetkých ohľadoch sebestačná. Pre každú z nich to bolo mimoriadne obdobie. Zásluhy za jej úspech patria profesorovi Emersonovi, ktorý ticho ignoroval niektoré z ich zdanlivo zvláštnych prejavov správania. V priebehu rokov si členovia tejto skupiny udržali vrúcny osobný vzťah, ktorý vytvorilo ich rané spojenie. Spoločná skúsenosť hlboko ovplyvnila každého z nich.

 Referencie 

 Pozri aj 

 mobilný genetický element
 transpozón
 transpozícia

Kategória:Molekulárni biológovia
Kategória:Cytogenetika
Kategória:Genetici USA
Kategória:Absolventi Cornell University
Kategória:Nositelia Nobelovej ceny za fyziológiu alebo medicínu
Kategória:Nositelia Nobelovej ceny z USA
Kategória:Nositeľky Nobelovej ceny
Kategória:Nositelia Wolfovej ceny za medicínu
Kategória:Nositelia National Medal of Science
Kategória:Členovia United States National Academy of Sciences
Kategória:Osobnosti na poštových známkach USA
Kategória:Osobnosti z Hartfordu (Connecticut)