Cursus honorum

Cursus honorum () bol hierarchickým radom verejných funkcií, ktoré zastávali politici v Rímskej republike a ranom Rímskom cisárstve. Bol určený pre mužov so senátorskou hodnosťou. Cursus honorum pozostával zo zmesi vojenských a politicky-administratívnych funkcií. Najvyššou "priečkou v rebríčku" bol post jedného z dvoch konzulov v danom roku.

Tieto pravidlá boli v priebehu posledného storočia republiky zmenené a hrubo ignorované. Napríklad Gaius Marius zastával funkciu konzula päť rokov po sebe v rokoch 104 až 100 p.n.l. Konzulom bol celkovo sedemkrát, pričom funkciu vykonával aj v rokoch 107 p.n.l a 86 p.n.l.

Úrady, ktoré boli prezentované ako príležitosť na službu verejnosti, sa často stali len príležitosťou na sebapresadzovanie. Sullove ústavné reformy v rokoch 82 až 79 pred n. l. vyžadovali desaťročnú prestávku pred opätovným zastávaním toho istého úradu na ďalšie funkčné obdobie.

Zastávať každý úrad v najnižšom možnom veku (suo anno, "v jeho roku") sa považovalo za veľký politický úspech. Ale malo to aj význam – napríklad neobsadenie prétorského postu v 39 rokoch života znamenalo, že sa človek nemohol stať konzulom vo veku 42. Cicero vyjadroval svoju mimoriadnu hrdosť na to, že je novus homo ("nový človek"), ktorý sa stal konzulom, hoci nikto z jeho predkov nikdy konzulom nebol, a vyzdvihol aj to, že sa stal konzulom "vo svojom roku".
náhľad|Rímsky cursus honorum

 Vojenská služba 
Pred samotným vstupom do politického života a získaním cursus honorum si mladý muž musel odslúžiť približne desať rokov vojenskej služby. Aby sa o post mohol uchádzať, musel mať túto podmienku splnenú.

Povýšenie a vyznamenania zlepšovali jeho politické vyhliadky a úspešná vojenská kariéra mohla vyvrcholiť úradom vojenského tribúna, do ktorého tribútny snem každoročne volil 24 mužov. Hodnosť vojenského tribúna sa niekedy označuje ako prvý úrad cursus honorum.

 Kvestor 
Prvou oficiálnou funkciou bola funkcia kvestor. Od Sullových reforiem museli mať kandidáti na tento úrad najmenej 30 rokov. Od čias Augusta dvadsať kvestorov pôsobilo vo finančnej správe v Ríme alebo ako zástupcovia guvernéra v provinciách. Mohli tiež slúžiť ako správca výplatnej listiny légie.

 Edil 
Vo veku 36 rokov sa promagister mohol uchádzať o zvolenie do jednej z funkcií aediles (od aedes, "chrámová stavba"). Z týchto edilov boli dvaja plebejskí a dvaja patricijskí, pričom patricijskí edili sa nazývali curule aediles. Plebejských aedilov volil plebejský snem a curule aediles boli buď volení tribútnym snemom, alebo menovaní vládnucim konzulom. Edilovia mali v Ríme administratívne povinnosti. Museli sa starať o chrámy (pôvod ich názvu), organizovať hry a zodpovedať za údržbu verejných budov v Ríme. Okrem toho sa starali o zásobovanie Ríma vodou a potravinami; ako správcovia trhu niekedy pôsobili ako sudcovia v obchodných záležitostiach.

Edil dohliadal na verejné práce, chrámy a trhy. Preto edil do istej miery spolupracoval so súčasnými cenzormi, ktorí mali podobné povinnosti. Keďže dohliadali na organizovanie festivalov a hier bol tento úrad veľmi vyhľadávaný kariéristicky zmýšľajúcimi politikmi neskorej republiky, pretože to bol dobrý prostriedok na získanie popularity prostredníctvom inscenovania predstavení.
náhľad|Cursus honorum počas kariéry Juliusa Cézara (1. storočie pred Kr.).

Curule aediles boli pridaní neskôr v 4. storočí pred n. l.; ich povinnosti sa podstatne nelíšili od plebejských edilov. Na rozdiel od nich však kurulskí edili mali povolené určité symboly hodnosti – napríklad sella curulis alebo kurulská stolička – a len patricijovia sa mohli uchádzať o zvolenie za kurulského edila. Neskôr, po zmene, na funkciu kurulského edila mohli kandidovať plebejci aj patricijovia.

Voľby curule aediles sa spočiatku konali striedavo medzi patricijmi a plebejcami až do konca 2. storočia pred n. l., keď sa od tejto praxe upustilo a obe triedy mohli kandidovať počas všetkých rokov.

Hoci bol tento post súčasťou cursus honorum, nebol povinný a nevyžadoval sa na zastávanie budúcich úradov. Hoci sa tento úrad zvyčajne vykonával po kvestúre a pred prétorstvom, existujú prípady, keď bývalí prétori pôsobili ako edilovia.

 Prétor 
Muž vo veku 39 rokov sa po skončení funkcie kvestora alebo edila mohol uchádzať o post prétora. Počas vlády Augusta bola táto požiadavka na žiadosť jeho osobného radcu Gaia Mecenasa znížená na 30 rokov. Počet volených prétorov sa v priebehu dejín menil, pričom sa zvyčajne zvyšoval. Počas republiky sa spravidla každý rok volilo šesť alebo osem prétorov, ktorí vykonávali súdne funkcie a iné vládne povinnosti v celom Ríme. V prípade neprítomnosti konzulov bol prétor poverený velením posádky v Ríme alebo Itálii. Prétor mohol taktiež vykonávať funkcie konzulov v celom Ríme, ale ich hlavnou funkciou bola funkcia sudcu. Predsedali súdnym procesom týkajúcich sa trestných činov, vydávali súdne príkazy a potvrdzovali "nezákonné" akty v prospech spravodlivosti. Prétora sprevádzalo šesť liktorov a riadil sa imperiom. Po skončení funkčného obdobia prétora mohol sudca slúžiť ako provinčný guvernér s titulom propraetor, ktorý sa riadil podľa propraetor imperium a velil légiám provincie. Mal najvyššiu moc vo svojej provincii, resp. provinciách.

Dvaja z prétorov boli prestížnejší ako ostatní. Prvým bol Praetor Peregrinus, ktorý bol hlavným sudcom v procesoch s jedným alebo viacerými cudzincami. Druhým bol Praetor Urbanus, ktorý bol hlavným súdnym úradníkom v Ríme. Mal právomoc zrušiť akýkoľvek rozsudok všetkých ostatných súdov a pôsobil ako sudca v prípadoch týkajúcich sa trestných obvinení proti provinčným guvernérom. Praetor Urbanus nesmel opustiť mesto na viac ako desať dní. Ak bol jeden z týchto prétorov neprítomný v Ríme, druhý vykonával povinnosti oboch.

 Konzul 
Úrad konzula bol najprestížnejším zo všetkých úradov na cursus honorum a predstavoval vrchol úspešnej kariéry. Minimálny vek bol 42 rokov. Roky sa označovali menami dvoch konzulov zvolených na konkrétny rok; napríklad M. Messalla et M. Pisone consulibus, "za konzulátu Messallu a Pisa", datuje udalosť do roku 61 pred Kr.

Konzuli boli zodpovední za politický program mesta, velili veľkým armádam a kontrolovali dôležité provincie. Konzulovia slúžili len jeden rok (obmedzenie, ktorého cieľom bolo obmedziť hromadenie moci jednotlivcov) a mohli vládnuť len vtedy, keď sa dohodli, pretože každý konzul mohol rozhodnutie toho druhého vetovať.

Konzulovia sa každý mesiac striedali vo funkcii predsedu Senátu. Keďže boli tiež najvyššími veliteľmi rímskej armády, každý z nich mal počas svojho konzulského roka k dispozícii dve légie. Konzulovia mali najvyššiu právnu moc v republike, keďže boli jediným úradom, ktorý mal právomoc zrušiť rozhodnutia Prétora Urbana. Ich právomoci obmedzovali len zákony a nariadenia Senátu alebo ľudového zhromaždenia a ich rozhodnutia mohlo potlačiť len veto kolegu konzula alebo Tribúna ľudu.

Konzula sprevádzalo dvanásť liktorov, mal imperium a nosil tógu praetexta. Po skončení konzulátu bola konzulovi pridelená jedna z dôležitejších provincií a pôsobil ako guvernér rovnakým spôsobom ako propraetor, ale vlastnil prokonzulské imperium. O druhý mandát konzulátu sa mohol uchádzať až po 10 rokoch, aby sa zabránilo tomu, že by mal jeden človek príliš veľkú moc.

 Guvernér 
Hoci nebol súčasťou cursus honorum, po skončení funkčného obdobia prétora alebo konzula musel dôstojnik odslúžiť funkčné obdobie proprétora, resp. prokonzula v jednej z mnohých rímskych provincii. Tito proprétori a prokonzulovia mali takmer autokratickú moc vo vybranej provincii alebo provinciách. Keďže každý z nich mal rovnaké imperium ako rovnocenný magistrát, sprevádzal ich rovnaký počet liktorov (12) a vetovať ich mohol len vládnuci konzul alebo prétor. Ich možnosti vládnuť boli obmedzené len nariadeniami Senátu alebo ľudových zhromaždeni a Tribún ľudu nemohol vetovať ich akty, pokiaľ sa guvernér zdržiaval vzdialený aspoň míľu od Ríma.

 Cenzor 
Posledným stupňom cursus honorum po skončení funkčného obdobia konzula bol úrad cenzora. Bol jediným úradom v Rímskej republike, ktorého funkčné obdobie trvalo osemnásť mesiacov namiesto obvyklých dvanástich. Cenzori sa volili každých päť rokov a hoci tento úrad nemal vojenské imperium, považoval sa za veľkú česť. Cenzori vykonávali pravidelné sčítanie ľudu a rozdeľovali občanov do volebných tried na základe príjmu a kmeňovej príslušnosti. Cenzori tiež zapisovali nových občanov do hlasovacích tried a do "kmeňov". Mali na starosti aj zoznam členov Senátu a každých päť rokov doň dopĺňali nových senátorov, ktorí boli zvolení do požadovaných funkcií. Cenzori mohli tiež zo Senátu vylúčiť nehodných členov. Túto možnosť však stratili počas Sullovej diktatúry.

Mali aj finančné povinnosti, keďže museli vyhlasovať verejné súťaže na projekty, ktoré mal financovať štát. Cenzori mali na starosti aj prenajímanie dobytej pôdy na verejné účely a dražby. Hoci tento úrad nevlastnil žiadne imperium, čo znamená, že nemal na ochranu žiadnych liktorov, mohol nosiť tógu praetexta.

 Tribún ľudu 
Tento úrad nebol oficiálnym stupňom v cursus honorum, ale úrad Tribúna ľudu bol dôležitým krokom v politickej kariére plebejcov. Patricijovia tento úrad zastávať nemohli. Tribún ľudu bol úrad, ktorý bol prvýkrát vytvorený na ochranu práva obyčajného človeka v rímskej politike a slúžil ako hlava plebejskej rady. V polovici až na konci republiky však boli plebejci často rovnako bohatí a mocní ako patricijovia, a niekedy aj viac. Tí, ktorí zastávali tento úrad, získali sacrosanctitas, (lat. "posvätnosť", pravo na právnu ochranu pred akoukoľvek fyzickou ujmou), právomoc zachrániť ktoréhokoľvek plebejca z rúk patricijského magistráta a právo vetovať akýkoľvek akt alebo návrh ktoréhokoľvek magistráta vrátane iného tribúna ľudu a konzulov. Tribún mal tiež právomoc uplatniť trest smrti voči každej osobe, ktorá zasahovala do výkonu jeho povinnosti. Tribunovia mohli dokonca zvolať zasadnutie Senátu a predložiť mu právne predpisy a zatknúť magistrát. Domy Tribúna ľudu museli zostať otvorené pre návštevy aj počas noci a nesmeli byť vzdialené od Ríma viac ako jeden deň cesty. Vzhľadom na svoju jedinečnú moc tribúni nepotrebovali na ochranu liktorov, nevlastnili žiadne imperium a nemohli nosiť ani tógu praetexta. Na istú dobu po Sullových reformách sa osoba, ktorá zastávala úrad Tribúna ľudu, už nemohla uchádzať o žiadny iný úrad a právomoci tribúnov boli obmedzenejšie – ale tieto obmedzenia boli neskôr zrušené.

 Princeps senatus 
Ďalším úradom, ktorý oficiálne nepatril medzi cursus honorum, bol princeps senatus, mimoriadne prestížny úrad pre patricijov. Princeps senatus slúžil ako predseda senátu a bol volený na päťročné funkčné obdobie cenzormi. Cenzori mohli následne mandát princeps senatus potvrdiť na obdobie ďalších piatich rokov.

Princeps senatus sa vyberal zo všetkých patricijov, ktorí pôsobili ako konzulovia, pričom tento úrad zvyčajne zastávali bývalí cenzori. Úrad pôvodne poskytoval jeho držiteľovi možnosť hovoriť na zasadaní ako prvý na tému predloženú predsedajúcim magistrátom, ale nakoniec získal právomoc otvárať a zatvárať zasadania senátu, rozhodovať o programe, určovať miesto zasadania, zavádzať rokovací poriadok a iné pravidlá zasadania, stretávať sa v mene senátu s veľvyslanectvami cudzích krajín a písať v mene senátu listy a depeše. Tento úrad, podobne ako tribún, nevlastnil imperium, nesprevádzali ho liktori a nemohol nosiť togu praetexta.

 Diktátor a magister equitum 
Zo všetkých úradov v Rímskej republike nemal žiaden takú moc a autoritu ako diktátor, známy aj ako 'pán ľudu'. V čase núdze senát vyhlásil, že je potrebný diktátor, a prítomní konzuli ho vymenovali. Bolo to jediné rozhodnutie, ktoré Tribún ľudu nemohol vetovať. Diktátor bol jedinou výnimkou z rímskych právnych zásad, podľa ktorých mali byť v jednom úrade viacerí magistráti a podľa zákona sa mohli zodpovedať za svoje činy v úrade. V podstate podľa definície mohol byť vo funkcii vždy len jeden diktátor a žiaden diktátor nemohol byť nikdy z akéhokoľvek dôvodu právne zodpovedný za akékoľvek konanie počas svojho pôsobenia vo funkcii.

Diktátor bol najvyšším predstaviteľom moci podľa stupňa imperia a sprevádzalo ho dvadsaťštyri liktorov (ako bývalých rímskych kráľov). Hoci jeho funkčné obdobie trvalo len šesť mesiacov namiesto dvanástich (s výnimkou diktatúr Sullu a Caesara), všetci ostatní podliehali diktátorovi (okrem Tribúnov ľudu – hoci nemohli vetovať žiadne diktátorove akty), čo diktátorovi poskytovalo absolútnu moc v civilných aj vojenských záležitostiach v celej republike. Diktátor bol oslobodený od kontroly senátu vo všetkom, čo robil, mohol kohokoľvek popraviť bez súdu z akéhokoľvek dôvodu a pri výkone svojich povinností mohol ignorovať akýkoľvek zákon. Diktátor bol jediným vladárom v republike, ktorý bol pri výkone svojich povinností skutočne nezávislý. Všetky ostatné úrady boli rozšírením výkonnej moci senátu, a preto sa mu zodpovedali. Keďže diktátor vykonával svoju vlastnú moc, netrpel týmto obmedzením, ktoré bolo základom moci tohto úradu.

Keď diktátor nastúpil do úradu, vymenoval za svojho zástupcu magister equitum, 'majstra koňa', ktorého úrad zanikol, keď diktátor opustil svoj úrad. Magister equitum mal prétorské imperium, zúčastňovalo sa na ňom šesť liktorov a mal za úlohu pomáhať diktátorovi pri riadení štátu. Keď bol diktátor mimo Ríma, magister equitum zvyčajne zostával v Ríme a spravoval mesto. Magister equitum mal rovnako ako diktátor nespochybniteľnú moc vo všetkých civilných a vojenských záležitostiach, pričom jeho rozhodnutia mohol zrušiť len samotný diktátor.

Diktatúra bola definitívne zrušená v roku 44 pred Kr. po zavraždení Gaia Julia Caesara (Lex Antonia).

 Referencie 

 Pozri aj 
 Rímsky senát – politická inštitúcia v starovekom Ríme

 Zdroj 

Kategória:Rímske právo
Kategória:Rímska republika
Kategória:Rím