Veronika nitkovitá

Veronika nitkovitá () je trváca bylina s nitkovitými stonkami z čeľade skorocelovité (Plantaginaceae). Jej prirodzený areál sa tiahne od Turecka po severný Kaukaz.    

 Opis 
Veronika nitkovitá je trváca, trsovito rozkonárená bylina, dlhá až do 50 cm. Podobná je veronike perzskej, s ktorou sa môže mylne zamieňať. Byľ je spravidla plazivá, niťovito tenká, na vrchole vystúpavá, na uzloch intenzívne zakoreňujúca, občas červenkastá, žliazkatá a krátko chlpatá.

Krátkostopkaté listy sú na nekvitnúcich konárikoch protistojné, na kvitnúcich striedavé. Čepele sú okrúhlo obličkovité, na báze zaokrúhlené alebo srdcovité, plytko vrúbkované, na vrchole tupé, svetlozelené a matné. Na na líci i na rube sú riedko odstávajúco chlpaté.

Jednotlivé štvorpočetné kvety rastú v pazuchách striedavo postavených listeňov. Svetlomodrá a tmavo žilkovaná tanierovitá koruna má v priemere 10 až 15 mm, spodný lupienok je belavý a v ústi korunnej rúrky je žltý prstenec. Vo vnútri sú dve tyčinky s modrými peľnicami a jedna čnelka, s pologuľatou bliznou, dlhá do 5 mm. Štyri diely kalicha sú podlhovasto elipsovité, na vrchole tupé, dlhé asi 5 mm. Kvetné stopky sú niťovité, krátko chlpaté, dva až štyrikrát dlhšie ako listeň a štyri až päť krát dlhšie ako kalich. Po odkvitnutí sa skláňajú dole.

Oválne obličkovité tobolky sú zboku stlačené, výrazne sieťovito žilkované, žliazkato chlpaté a na vrchole plytko vykrojené. Elipsovité a ploché semená sú hladké, veľké asi 1 mm.

 Rozšírenie 
Prirodzený areál veroniky nitkovitej zahŕňa Turecko, Arménsko, Azerbajdžan, Gruzínsko a severný Kaukaz. V Európe bola prvýkrát pozorovaná v roku 1780, v Anglicku a odvtedy sa rozšírila do viacerých európskych štátov, do Severnej Ameriky a na Nový Zéland. Na Slovensku rastie predovšetkým v severovýchodnej časti, kde je súvisle rozšírená v Nízkych Beskydách a Bukovských vrchoch, sporadicky na Vihorlate a na Východoslovenskej nížine. Ojedinele sa vyskytuje na Podunajskej nížine, v Strážovských vrchoch a vo Veľkej Fatre, odkiaľ pochádza najstarší údaj o jej výskyte z roku 1937. Najvyššie zaznamenaný výskyt je z výšky okolo 1 300 m n. m., pod Kráľovou studňou.

 Ekológia 
Veronika nitkovitá obsadzuje stanovištia predovšetkým v oblastiach s miernou klímou, od nížinného až po horský stupeň. Obľubuje vlhké, výživné, humózne, neutrálne až kyslé, hlinitopiesočnaté pôdy, väčšinou na polo zatienených stanovištiach. Rastie vo vlhkých záhradách, pri okrajoch ciest a na úhoroch. V alúviách riek sa stala súčasťou prirodzených rastlinných spoločenstiev, pričom na viacerých lokalitách má charakter inváznej rastliny. Kvitne od apríla do júna.

 Referencie 

 Iné projekty 

Kategória:Flóra na Slovensku
nitkovitá
Kategória:Najmenej ohrozené druhy
Kategória:Rastliny s modrými kvetmi
Kategória:Invázne rastliny