Alexandra Dánska

Alexandra Dánska (Alexandra Caroline Marie Charlotte Louise Julia, * 1. december 1844† 20. november 1925) bola kráľovnou Spojeného kráľovstva a cisárovnou Indie od 22. januára 1901 do 6. mája 1910 ako manželka kráľa Eduarda VII.

Alexandrina rodina bola pomerne neznáma až do roku 1852, keď bol jej otec princ Kristián Šlezvicko-holštajnský-Sondenburg-Glücksburg so súhlasom hlavných európskych mocností vybraný za nástupcu svojho bratranca z druhého kolena, dánskeho kráľa Frederika VII. Vo veku šestnástich rokov bola Alexandra vybraná za budúcu manželku Alberta Eduarda, princa z Walesu, syna a dediča kráľovnej Viktórie. Pár sa zosobášil v roku 1863. V tom roku sa jej otec stal dánskym kráľom Kristiánom IX. a brat Viliam bol vymenovaný za gréckeho kráľa pod menom Juraj I. Alexandra bola princeznou z Walesu v rokoch 1863 až 1901. Stala sa všeobecne populárnou. Jej štýl obliekania kopírovali ženy, ktoré sa vyznali v móde. Z veľkej časti bola vylúčená z politického diania a neúspešne sa pokúšala ovplyvniť názor britských ministrov a rodiny svojho manžela v prospech dánskych a gréckych záujmov. Jej verejné povinnosti spočívali najmä v charitatívnej činnosti.

Po smrti kráľovnej Viktórie v roku 1901 sa Albert Eduard stal kráľom Eduardom VII. a Alexandra sa stala kráľovnou. Kráľovnou bola dovtedy, kým jej manžel nezomrel v roku 1910, a po jeho smrti nastúpil na trón jej syn Juraj V. Alexandra zomrela vo veku 80 rokov v roku 1925.

 Skorý život 
vľavo|náhľad|Žltý palác v Kodani. Alexandrin detský domov
Princezná Alexandra Caroline Marie Charlotte Louise Julia, ktorú jej najbližšia rodina volala „Alix“, sa narodila 1. decembra 1844 v Žltom paláci na ulici Amaliegade 18, ktorá bezprostredne susedí s komplexom paláca Amalienborg v Kodani. Jej otec bol princ Kristián Šlezvicko-holštajnský-Sondenburg-Glücksburg a matka princezná Lujza Hesensko-Kasselská. Mala päť súrodencov: Frederika, Viliama (neskôr Juraja I.), Dagmar, Thyru a Valdemara. Alexandra bola považovaná za najkrajšiu z dcér dánskeho kráľa.
vľavo|náhľad|245x245bod|Kristián IX. Dánsky so svojou manželkou a ich deťmi Zľava doprava: Dagmar, Frederik, Valdemar, Kristián IX., kráľovná Lujza, Thyra a Viliam a Alexandra
Rodina jej otca bola vzdialenou kadetskou vetvou dánskeho kráľovského rodu Oldenburgovcov, ktorá bola potomkom kráľa Kristiána III. Hoci boli kráľovskej krvi, rodina žila pomerne skromným životom. Nemali veľké bohatstvo, príjem jej otca z armádnej provízie bol asi 800 libier ročne a bývali v dome, ktorý im nepatril, no nemuseli zaň platiť nájom. Hans Christian Andersen bol príležitostne pozvaný, aby deťom pred spaním porozprával príbehy.

V roku 1848 zomrel kráľ Kristián VIII. a na trón nastúpil jeho syn Frederik VII., ktorý bol bezdetný, mal za sebou dve neúspešné manželstvá a predpokladalo sa, že je neplodný. Nástupnícka kríza vznikla, pretože Frederik vládol v Dánsku aj vo Šlezvicko-Holštajnsku a dedičské pravidlá sa na každom území líšili. V Holštajnsku platil Salický zákon bránil dedeniu po ženskej línii, zatiaľ čo v Dánsku žiadne takéto obmedzenia neplatili. Holštajnsko, ktoré bolo prevažne nemecké vyhlásilo nezávislosť a privolalo na pomoc Prusko. V roku 1852 zvolali hlavné európske mocnosti do Londýna konferenciu, na ktorej sa diskutovalo o dánskom nástupníctve. Bol dohodnutý mier, ktorý obsahoval, že Alexandrin otec bude Frederikovým dedičom vo všetkých jeho panstvách, čím jeho svokra aj švagor stratili nárok na dánsky trón.

Princ Kristián získal titul dánskeho princa a jeho rodina sa presťahovala do Bernstorffovho paláca, ktorý sa stal ich novým domovom. Hoci situácia rodiny sa zlepšila, ich príjem sa zvýšil o málo alebo vôbec a nezúčastňovali sa dvorského života v Kodani, pretože sa odmietli stretnúť s Frederikovou treťou manželkou, Louise Rasmussenovou, pretože mala nemanželské dieťa s milencom. Alexandra zdieľala podkrovnú spálňu so svojou sestrou Dagmar a často si sama šila šaty. Alexandra a Dagmar dostali hodiny plávania od švédskej priekopníčky ženského plávania Nancy Edbergovej. Angličtinu ju učil anglický kaplán v Kodani a sviatosť birmovania prijala v paláci Christianborg. Počas svojho života bola veľmi zbožná.

 Manželstvo a rodina 
vľavo|náhľad|312x312bod|Albert Eduard a Alexandra na ich svadbe
Vzhľadom na to, že Albert Eduard, princ z Walesu dosiahol v novembri 1861 vek 20 rokov, jeho rodičia, kráľovná Viktória a jej manžel princ Albert, podnikli kroky, aby pre neho našli nevestu. Pri hľadaní vhodnej kandidátky požiadali o pomoc svoju najstaršiu (už vydatú) dcéru, pruskú korunnú princeznú Viktóriu. Alexandra nebola ich prvou voľbou, pretože Dáni boli v spore s Prusmi v otázke Šlezvicka-Holštajnska a väčšina vzťahov britskej kráľovskej rodiny bola nemecká. Nakoniec po odmietnutí iných možností si ju vybrali ako „jedinú vyvolenú“.

24. septembra 1861 korunná princezná Viktória predstavila Alexandre v Speyeri svojho brata Alberta Eduarda. Takmer o rok neskôr, 9. septembra 1862 (po afére s Nellie Clidenovou a smrti svojho otca), Albert Eduard požiadal Alexandru o ruku na zámku Laeken v domove svojho prastrýka, belgického kráľa Leopolda I.

O niekoľko mesiacov neskôr, Alexandra odcestovala z Dánska do Británie na palube kráľovskej jachty Victoria and Albert a 7. marca 1863 dorazila do Gravesendu v Kente. Sir Arthur Sullivan zložil hudbu pri jej príchode a Alfred, lord Tennyson, zložil ódu na Alexandrinu počesť.
náhľad|London Bridge v noci svadby princa a princeznej z Walesu, William Holman Hunt
Pár sa zosobášil 10. marca 1863 v kaplnke sv. Juraja na Windsor Castle. Výber miesta bol široko kritizovaný, keďže obrad sa konal mimo Londýna. Tlač sa sťažovala, že veľké davy verejnosti nebudú môcť sobáš vidieť. Potenciálni hostia si mysleli, že je tam nepohodlne sa dostať, a keďže miesto konania bolo malé a niektorí ľudia, ktorí očakávali pozvanie, boli sklamaní. Aj Dáni boli zdesení, pretože boli pozvaní len Alexandrini najbližší príbuzní. Britský dvor stále smútil za princom Albertom, takže dámy na svadbe mohli nosiť šaty sivej a fialovej farby. Keď pár odišiel z Windsoru na svadobnú cestu do Osborne House na Isle of Wight. Keď odchádzali z Windsoru, povzbudzovali ich školáci z Eton College vrátane Lorda Randolpha Churchilla.

V tom istom roku nastúpil Alexandrin otec na dánsky trón, brat Viliam sa stal gréckym kráľom pod menom Juraj I. a jej sestra Dagmar bola zasnúbená s Mikulášom Alexandrovičom, ruským cárovičom. Nástup jej otca vyvolal druhú šlezvickú vojnu, počas ktorej Nemecký spolok úspešne napadol Dánsko, čím sa plocha Dánska zmenšila o dve pätiny. Na veľké podráždenie kráľovnej Viktórie a pruskej korunnej princeznej,  Alexandra a Albert Eduard podporovali dánsku stranu vo vojne. Pruské dobytie bývalých dánskych území zvýšilo Alexandrinu hlbokú nechuť k Nemcom, ktorá v nej pretrvala do konca života.
náhľad|Alexandra so svojím prvorodeným dieťaťom Albertom Viktorom, 1864
Alexandrino prvé dieťa Albert Viktor, sa narodilo o dva mesiace skôr, a to začiatkom roku 1864. Alexandra prejavovala svojim dieťaťom oddanosť: „Bola šťastná, keď mohla dobehnúť ku svojim deťom, obliecť si flanelovú košeľu, umyť si deti sama a vidieť ako spia vo svojich postieľkach“. Albert Eduard a Alexandra mali spolu šesť detí: Alberta Viktora, Juraja, Lujzu, Viktóriu, Maud a Alexandra Jána. Všetky Alexandrine deti sa narodili zrejme predčasne. Životopisec Richard Hough si myslel, že Alexandra zámerne zavádzala kráľovnú Viktóriu, pokiaľ ide o jej pravdepodobné dátumy pôrodov, pretože nechcela, aby bola kráľovná prítomná pri jej pôrodoch. Počas jej pôrodu jej tretieho dieťaťa v roku 1867 ohrozovala Alexandrin život komplikácia záchvatu reumatickej horúčky, ktorá jej spôsobila trvalé krívanie.

Na verejnosti bola Alexandra dôstojná a očarujúca, v súkromí láskavá a veselá. Mala rada veľa spoločenských aktivít vrátane tanca a korčuľovania a dokonca bola aj tandemovou vodičkou. Tiež si užívala poľovačku - na zdesenie kráľovnej, ktorá ju požiadala, aby prestala, no márne.  Dokonca po narodení jej prvého dieťaťa pokračovala v spoločenskom živote tak ako predtým, čo viedlo k určitým treniciam medzi kráľovnou a mladým párom, ktoré ešte zhoršila jej nenávisť k Prusom.

 Princezná z Walesu (18631901) 
vľavo|náhľad|315x315bod|Alexandrin portrét od Franza Xavera Winterhaltera 1864
Albert Eduard a Alexandra navštívili Írsko v apríli 1868. Po chorobe v predchádzajúcom roku začala chodiť opäť bez pomoci dvoch palíc a už bola tehotná so svojím štvrtým dieťaťom. Kráľovský pár podnikol v rokoch 1868 až 1869 šesťmesačné turné po Rakúsku, Egypte a Grécku, ktoré zahŕňalo návštevu u jej brata Juraja I. V Turecku sa stala prvou ženou, ktorá si sadla na večeru so sultánom Abdülazizom.

Rodina si urobila so Sandrigham House svoje obľúbené sídlo a Marlborough House za ich londýnske sídlo. Životopisci sa zhodujú, že ich manželstvo bolo v mnohých ohľadoch šťastné, niektorí však tvrdili, že Albert Eduard nevenoval svojej žene toľko pozornosti, koľko by si želala, a že sa postupne odcudzili, až kým koncom roku 1871 dostal týfus (choroba o ktorej sa veril, že zabila jeho otca). Iní historici toto spochybňujú, pretože upozorňujú na Alexandrine časté tehotenstvá a prostredníctvom rodinných listov popierajú existenciu akejkoľvek vážnej roztržky. Napriek tomu bol princ tvrdo kritizovaný z mnohých strán spoločnosti o svoj zjavný nezáujem o jej veľmi vážnu chorobu – reumatickú horúčku. Počas ich manželstva, Albert Eduard pokračoval v milostných pomeroch s viacerými ženami, vrátane herečky Lilie Langtry, Daisy Greville, grófky z Warwicku, humanitárnej sestry Agnes Keyser a spoločenskej prominentky Alice Keppel. Alexandra vedela o väčšine z týchto vzťahov a neskôr dovolila Alice Keppel navštíviť jej manžela, keď zomieral. Samotná Alexandra zostala verná počas svojho manželstva.

Zhoršujúca sa hluchota spôsobená otosklerózou ju čoraz izolovala od spoločenského života. Trávila viac času doma s deťmi a domácimi miláčikmi. Jej šieste a posledné tehotenstvo skončilo narodením syna v apríli 1871, ale dieťa zomrelo v nasledujúci deň. Napriek Alexandriným prosbám o súkromie kráľovná Viktória trvala na vyhlásení dvorného smútku, čo viedlo k tomu, že tlač opísala pôrod ako „úbohý potrat“. Dieťa nebolo pochované s ostatnými členmi kráľovskej rodiny vo Windsore, ale v prísnom súkromí na cintoríne vo Sandrighame, kde prežilo svoj krátky život.

Počas ôsmich mesiacov v rokoch 187576 princ z Walesu nebol prítomný v Británii a bol na turné v Indii, ale na Alexandrino zdesenie bola ona v ústraní. Princ naplánoval čisto mužskú skupinu a zamýšľal stráviť väčšinu času lovom a streľbou. Počas princovho turné, jednému z jeho priateľov, ktorý s nim cestoval, lordovi z Aylesfordu, jeho manželka mu povedala, že ho opustí kvôli inému mužovi, lordovi Blandfordovi, ktorý bol tiež ženatý. Aylesford bol zhrozený a rozhodol sa požiadať o rozvod. Medzi tým brat lorda Blandforda, lord Randolph Churchill, presvedčil milencov proti úteku. Teraz znepokojená hrozbou rozvodu sa lady Aylesfordová snažila odradiť svojho manžela od rozvodu, ale lord Aylesford bol neoblomný a odmietol to prehodnotiť. V snahe prinútiť lorda Aylesforda, aby stiahol návrh o rozvod, zavolali lady Aylesfordová a lord Randolph Churchill Alexandru a povedali jej, že ak rozvod bude pokračovať, predvolajú jej manžela ako svedka a zapletú ho do škandálu. Alexandra, zúfalá z ich hrozieb a na radu sira Wiliama Knollysa a vojvodkyne z Tecku informovala kráľovnú, ktorá potom napísala princovi z Walesu. Princ bol nahnevaný. Nakoniec sa Blandford a Aylesford dohodli súkromne. Hoci sa lord Randolph Churchill neskôr ospravedlnil, princ z Walesu sa s ním niekoľko rokov nerozprával.
náhľad|Alexandra v roku 1887
Alexandra strávila jar 1877 v Grécku kde sa zotavovala zo zhoršeného zdravia a návštívila svojho brata Juraja. Počas rusko-tureckej vojny bola Alexandra jasne naklonená k Rusku, kde bola jej sestra vydatá za cároviča a lobovala za revíziu hraníc medzi Gréckom a Tureckom v prospech Grékov. Alexandra strávila nasledujúce tri roky veľkej časti oddelená od svojich synov, keďže chlapcov v rámci ich námorného a všeobecného vzdelania poslali na plavbu po celom svete. Rozlúčka bola veľmi smutná a ako dokazujú jej pravidelné listy, synovia jej veľmi chýbali. V roku 1881 Alexandra a Albert Eduard odcestovali do Petrohradu po atentáte na cára Alexandra II., aby zastupovali Britániu na pohrebe a ešte, aby mohla poskytnúť útechu svojej sestre, ktorá sa stala cárovnou.

Alexandra sa ujala mnohých verejných povinností. Kráľovná Viktória to opísala takto: „...aby ma ušetrila námahy a únavy z funkcií. Otvára bazáre, navštevuje nemocnice miesto mňa...nielenže sa nikdy nesťažuje, ale snaží sa dokázať, že sa jej to páčilo, čo inému bola by to bola únavná povinnosť“. Osobitne sa zaujímala o londýnsku nemocnicu a pravidelne ju navštevovala. Joseph Merrick, takzvaný „sloní muž“ bol jedným z pacientom ktorého stretla. Davy zvyčajne Alexandru nadšene povzbudzovali, ale počas návštevy Írska v roku 1885 zažila moment verejného nepriateľstva pri návšteve mesta Cork, ktoré bolo ohniskom írskeho nacionalizmu. Spolu s jej manželom ju vypískal dav dvoch až troch tisíc ľudí, ktorí sa oháňali palicami a čiernymi vlajkami. Aj napriek tomu sa usmiala. Toto britská tlač stále vykresľovala v pozitívnom svetle, opisujúc davy ako „nadšené“. Počas tejto istej návštevy dostala doktorát z hudby na Trinity College Dublin.

Alexandra bola hlboko zarmútená smrťou svojho najstaršieho syna, princa Alberta Viktora v roku 1892. Jeho izba a majetok zostali presne tak, ako ich zanechal. Alexandra povedala: „Pochovala som svojho anjela a s ním aj svoje šťastie.“ Listy medzi Alexandrou a jej deťmi, ktoré prežili, naznačujú, že si boli navzájom oddaní. V roku 1894 zomrel jej švagor, cár Alexander III. a jej synovec Mikuláš II. sa stal cárom. Alexandru, ktorú do Ruska sprevádzal jej manžel, bola pre svoju sestru, vdovu cárovnú, veľkou oporou. Dokonca spala a modlila sa vedľa svojej sestry a zostala v Rusku aj na Alexandrov pohreb. Alexandra a jej manžel sa zúčastnili aj svadby Mikuláša s jej neterou Alix Hesenskou, ktorá prijala ruské meno Alexandra Fiodorovna.

 Kráľovná Spojeného kráľovstva (19011910) 
vľavo|náhľad|298x298bod|Alexandra počas svojej korunovácie 1902
Po smrti svojej svokry kráľovnej Viktórie v roku 1901 sa Alexandra stala kráľovnou Spojeného kráľovstva ako manželka kráľa Eduarda VII. Len o dva mesiace neskôr ich syn Juraj a nevesta Mária odcestovali na rozsiahlu prehliadku impéria, a zanechali svoje deti v opatere Alexandry a Eduarda, ktorí boli nadšení z toho, že môžu tráviť viac času so svojimi vnúčatami. Po Jurajovom návrate začali prebiehať prípravy na korunováciu Eduarda a Alexandry vo Westminsterskom opátstve, ale pár dni pred korunováciou, v júni 1902 kráľ vážne ochorel na apendicitídu. Alexandra ho zastupovala na vojenskej prehliadke a zúčastnila sa pretekov Royal Ascot bez neho, v snahe zabrániť verejnému poplachu. Nakoniec bola korunovácia odložená a Eduarda operovali v kráľovskej londýnskej nemocnici. Po jeho zotavení boli Eduard a Alexandra v auguste 1902 spoločne korunovaní - kráľa korunoval arcibiskup z Cantenbury a kráľovnú arcibiskup z Yorku.

Napriek tomu, že stala kráľovnou, Alexandrine povinnosti sa zmenili len málo, ak vôbec Jej osobná slúžka, Charlotte Knollys, dcéra sira Wiliama Knollysa, jej lojálne slúžila mnoho rokov. 10. decembra 1903 a našla svoju spálňu plnú dymu. Zobudila Alexandru a odviedla ju do bezpečia. Ako poznamenala princezná Augusta z Cambridge: „Musíme oceniť starú Charlotte, lebo skutočne zachránila Alexandre život“.

Alexandra sa opäť starala o svoje vnúčatá, keď sa jej syn Juraj a jeho manželka Mária vydali na druhé turné, tentoraz do Britskej Indie v zime 190506. Jej otec, dánsky kráľ Kristián IX., zomrel v januári 1906. Alexandra a jej sestra vdova cárovná, túžili po tom, aby sa ich rodinné puto ešte viac posilnilo, a preto si kúpili Hvidøre v Dánsku, ako odpočinkové miesto.
náhľad|280x280bod|Alexandra v roku 1904
Alexandre bol zamietnutý prístup ku kráľovským dokumentom a bola vylúčená z niektorých zahraničných ciest, aby sa zabránilo jej zasahovaniu do diplomatických záležitosti. Bola hlboko nedôverčivá voči Nemcom, najmä ku svojmu synovcovi, nemeckému cisárovi Viliamovi II. a vždy bola proti všetkému, čo podporovalo nemeckú expanziu alebo záujmy. Napríklad v roku 1890 Alexandra napísala memorandum, ktoré poslala vysoko postaveným britským ministrom a vojenskému personálu, pred plánovanou výmenou britského ostrova Helgoland v Severnom mori za nemeckú kolóniu Zanzibar, pričom sa zdôraznila strategický význam Helgolandu a jeho využitie. Ostrov mohol byť Nemeckom využitý na začatie útoku alebo britské potlačenie nemeckej agresie. Nemci si ostrov opevnili a podľa slov Roberta Ensora, ako aj podľa predpovede Alexandry, „sa stal základom námornej pozície Nemecka na útok, ako aj obranu“. Napriek tomu výmena prebehla. Napriek tomu Alexandra opovrhovala cisárom Viliamom a nedôverovala mu a nazývala ho „vnútorne naším nepriateľom“. V roku 1900 napísali nemecké noviny Frankfurter Zeitung, že „Alexandra a jej sestra, vdova cárovná, predstavujú centrum medzinárodného sprisahania proti Nemecku.“

V roku 1910 sa Alexandra stala prvou kráľovnou manželkou, keď počas debaty navštívila Dolnú snemovňu Spojeného kráľovstva. Z pozoruhodného miesta v Dámskej galérii, s výhľadom na rokovaciu sálu, sledovala diskusiu o parlamentnom návrhu zákona o odstránení práva Snemovne lordov vetovať legislatívu. Alexandra v súkromí nesúhlasila s návrhom zákona. Krátko nato navštívila svojho brata Juraja na ostrov Korfu. Práve tam sa dozvedela, že kráľ Eduard je vážne chorý. Alexandra sa okamžite vrátila a prišla len deň predtým, než jej manžel zomrel. V jeho posledných hodinách mu osobne podávala kyslík z fľaše s plynom, aby mu uľahčila dýchať. Povedala Frederikovi Ponsonbymu: „Mám pocit, akoby som bola premenená na kameň - neschopná plakať, neschopná pochopiť význam toho všetkého.“ Neskôr sa v tom istom roku presťahovala z Buckinghamského paláca do Marlborourgh House, no ponechala si vlastníctvo Sandrigham House. Nový kráľ, Alexandrin syn Juraj V., čoskoro čelil rozhodnutiu o parlamentnom návrhu zákona. Napriek svojim osobným názorom Alexandra podporila neochotný súhlas svojho syna so žiadosťou premiéra H. H. Asquitha na vytvorenie dostatočného počtu liberálnych kolegov po všeobecných voľbách, ak lordi budú pokračovať v blokovaní legislatívy.

 Kráľovná matka (19101925) 
vľavo|náhľad|288x288bod|Alexandra v roku 1923
Po Eduardovej smrti bola Alexandra kráľovnou matkou a zároveň matkou vládnuceho panovníka. Nezúčastnila sa korunovácie jej syna a nevesty v roku 1911, pretože nebolo zvykom, aby sa korunovaná kráľovná zúčastnila na korunovácii iného kráľa alebo kráľovnej. Naďalej sa venovala verejnému životu a charitatívnej činnosti. Jednou z takýchto činností bol Day Alexandra Rose - deň, keď dobrovoľníčky predávali umelé ruže vyrobené ľuďmi so zdravotným postihnutím a výťažok z predaja smeroval do nemocníc. Počas prvej svetovej vojny bolo zvykom, že v kaplnke sv. Juraja na Windsor Castle viseli zástavy zahraničných kniežat, ktorým bol udelený najvyšší britský rytiersky rád - Podväzkový rád. Toto dostalo kritiku, pretože nemeckí členovia rádu bojovali vo vojne proti Británii. Alexandra sa pripojila k výzvam, aby „stiahli tie nenávistné nemecké transparenty.“ Kráľ, hnaný verejnou mienkou, dal proti svojej vôli odstrániť zástavy. Na Alexandrino zdesenie však nezmizli len „tie hnusné pruské zástavy“, ale aj zástavy jej hesenských príbuzných, ktorí boli podľa nej „jednoducho vojakmi alebo vazalmi na príkaz brutálneho nemeckého cisára.“ Dňa 17. septembra 1917 sa nachádzala v Sandrighame počas leteckého náletu vzducholode Zeppelin.  V tom istom čase bol však v Rusku bol zvrhnutý jej synovec, cár Mikuláš II., ktorý bol spolu so svojou manželkou a deťmi neskôr boli zavraždení boľševikmi. Alexandrinu sestru, vdovu cárovnú, zachránila z Ruska britská vojnová loď HMS Marlborough a priviezla ju do Anglicka, kde istý čas žila s Alexandrou.

 Posledné roky a smrť 
Alexandra si zachovala mladistvý vzhľad aj v seniorskom veku, ale počas vojny ju dobehol vek. Začala nosiť prepracované závoje a výrazný mejkap, o ktorom sa hovorilo, že jej tvár pripomína smalt. Už necestovala do zahraničia a jej zdravotný stav sa zhoršil. V roku 1920 jej praskla cieva v oku, čo spôsobilo dočasnú slepotu. Ku koncu života sa jej zhoršila pamäť aj reč. Zomrela 20. novembra 1925 v Sandringham House na infarkt, jedenásť dni pred svojimi 81. narodeninami. Telo kráľovnej Alexandry bolo vystavené vo Westminsterskom opátstve a 28. novembra bola pochovaná vedľa svojho manžela v kaplnke sv. Juraja na Windsor Castle.

 Dedičstvo 
náhľad|Detail Pamätníka kráľovnej Alexandry pred palácom St. James’s Palace
Pamätník kráľovnej Alexandry od Alfreda Gilberta bol odhalený v deň Alexandry Rose 8. júna 1932 v Marlborough Gate v Londýne. Pri odhalení zaznela óda „Toľko pravých princezien, ktoré odišlo“, ktorú zložil vtedajší Majster kráľovskej hudby, Sir Edward Elgar a text napísal básnik John Masefield.

Alexandra bola veľmi obľúbená u britskej spoločnosti. Potom čo sa v roku 1863 vydala za princa z Walesu, vznikol nový park – People's Palace, verejné výstavné a umelecké centrum v severnom Londýne, ktoré bolo premenované na Alexandra Palace a park. Len v oblasti Veľkého Londýna je najmenej šesťdesiatsedem ciest a ulíc, ktoré sa nazývajú Alexandra Road, Alexandra Avenue, Alexandra Gardens, Alexandra Close alebo Alexandra Street. Všetky sú tiež pomenované po nej. Queen Alexandra Bridge v Sunderlande bol slávnostne otvorený v roku 1909.

Alexandra, na rozdiel od svojho manžela a svokry, nebola novinármi kritizovaná. Finančné prostriedky, ktoré pomohla zhromaždiť, boli použité na zakúpenie riečnej lode s názvom Alexandra - určenej na prevoz ranených počas Mahdistickej vojny a na vybavenie nemocničnej lode s názvom Princezná z Walesu, ktorá privážala zranených z územia Búrov. Počas druhej búrskej vojny bola na základe kráľovského rozkazu založená ošetrovateľská služba kráľovnej Alexandry, ktorá neskôr dostala názov na Kráľovský armádny ošetrovateľský zbor kráľovnej Alexandry.

Alexandra mala malé pochopenie pre peniaze. Správu jej financií mal preto v rukách jej verný kontrolór Sir Dighton Probyn, ktorý zastával podobnú funkciu aj ju jej manžela. Podľa slov jej vnuka Eduarda VIII. (neskôr vojvodu z Windsoru) „bola zdrojom rozpakov pre jej finančných poradcov. Vždy keď dostala list so žiadosťou o peniaze, najbližšia pošta poslala šek, bez ohľadu na pravosť žobráka a bez toho, aby sa prípad vyšetril“. Hoci nebola vyslovene extravagantná (staré pančuchy si nechávala opätovne zašívať  a svoje staré šaty často recyklovala ako poťahy na nábytok) a odmietala sťažnosti na svoje vysoké výdavky.

Alexandra skrývala malú jazvu na krku, ktorá pravdepodobne vznikla po operácii v detstve. Jazvu si zakrývala nosením šatiek a postupne sa tento doplnok stal jej charakteristickým módnym znakom. Alexandrin vplyv na módu bol taký výrazný, že dámy v spoločnosti dokonca kopírovali jej krívajúcu chôdzu, ktorú jej spôsobila ťažká choroba v roku 1867. Tento trend sa stal známym ako „krívajúca Alexandra“. Uprednostňovala predovšetkým londýnske módne domy, ako napríklad Redfern's, ale občas nakupovala v Doucet a Fromont v Paríži.

Alexandru v televízii stvárnili Deborah Grant a Helen Ryan vo filme Edward Siedmy. V ďaľších snímkach si ju zahrali Ann Firbank vo filme Lillie, Maggie Smithová vo filme All the Kings men, Bibi Andersson vo filme Stratený princ. Helen Ryan si zopakovala aj vo filme The Elephant Man z roku 1980. Neskôr Alexandru hrala aj Sara Stewart vo filme Pani Brownová a Julia Blake vo filme Passion v roku 1999. V roku 1980 ju v divadelnej hre Roycea Rytona Motherdeara stvárnila Margaret Lockwood. 

 Vyznamenania 

 Britské 
 Člen prvej triedy Kráľovský rád Viktórie a Alberta udelený 1863
 Pani spravodlivosti najctihodnejšieho rádu nemocnice sv. Jána Jeruzalemského udelený 1873
 Spoločník Cisárskeho rádu koruny Indie udelený 8. januára 1878
 Kráľovská dáma najvznešenejšieho Podväzkového rádu udelený 12. februára 1901
 Dáma Veľkého kríža najvyššieho rádu Britského impéria udelený 1. januára 1918

Bola prvou ženou od roku 1488, ktorá dostala titul Dáma Podväzkového rádu.

 Zahraničné 
 Portugalské kráľovstvo: Dáma Rádu sv. Izabely udelený 23. júna 1863
 Ruská ríša: Veľký kríž cárskeho rádu svätej Kataríny udelený 25. mája 1865
 Španielske kráľovstvo: Dáma Rádu kráľovnej Márie Lujzy udelený 11. februára 1872
 Pruské kráľovstvo: Dáma Rádu Louise 1. divízia udelený v roku 1886
 Hesenské veľkovojvodstvo: Dáma veľkovojvodského hesenského rádu Zlatého leva udelený 1. júla 1889
 Japonské cisárstvo: Veľký kordón Rádu drahocennej koruny udelený v júni roku 1902
 Quajar Irán: Člen 1. rádu Cisársky Rád slnka pre dámy udelený v júni 1902
 Osmanská ríša: Veľký kordón Rádu lásky udelený v júni 1902
 Rakúsko-Uhorsko: Veľký kríž cisárskeho rádu Alžbety v brilantnosti udelený v roku 1904

 Potomstvo 
 Albert Viktor, vojvoda z Clarence a Avondale (* 8. január 1864† 14. január 1892)
 Juraj V. (* 3. jún 1865† 28. január 1936)
 Lujza, vojvodkyňa z Fife (* 20. február 1867† 4. január 1931)
 Princezná Viktória zo Spojeného kráľovstva (* 6. júl 1868† 3. december 1935)
 Maud z Walesu (* 26. november 1869† 20. november 1938)
 Alexander Ján z Walesu (* 6. apríl 1871† 7. apríl 1871)

 Rodokmeň 

 Referencie 

 Iné projekty 

 Zdroj 

Kategória:Dánske princezné
Kategória:Princezné z Walesu
Kategória:Kráľovské manželky Spojeného kráľovstva
Kategória:Glücksburgovci
Kategória:Osobnosti z Kodane
Kategória:Dámy Podväzkového rádu
Kategória:Nositelia Radu svätej Kataríny
Kategória:Dámy Radu kráľovnej Márie Lujzy
Kategória:Dámy Radu svätej Izabely
Kategória:Pochovaní v kaplnke svätého Juraja na hrade Windsor
Kategória:Vojvodkyne z Cornwallu
Kategória:Dámy Kráľovského radu Viktórie a Alberta
Kategória:Nositelia Radu drahocennej koruny I. triedy
Kategória:Nositelia Najctihodnejšieho rádu svätého Jána Jeruzalemského