Belaštenský monastier

Belaštenský monastier (), je pravoslávny monastier z prvej polovice 11. storočia, ktorý sa nachádza pri dedine Belaštica v Plovdivskej oblasti v južnom Bulharsku.

Komplex monastiera má pridelený štatút kultúrnej pamiatky miestneho významu.

 Lokalita 
Belaštenski monastier leží južne od mesta Plovdiv, pri dedine Belaštica, v severných svahoch pohoria Rodopy, konkrétne v západorodopskom dieli Černatica. Nachádza sa v okrese Rodopi, 850 metrov juhovýchodne od dediny Belaštica. Od Plovdivu je monastier vzdialený približne 10 km.

 Dejiny 
Monastiersky komplex a okolie, pohľad zo severu|náhľad|vľavo
 Pred výstavbou monastiera 
Na mieste dnešného kláštorného komplexu sa už v 2. storočí nachádzala trácka svätyňa zasvätená tráckemu vojnovému božstvu,  konkrétne tzv. Tráckemu jazdcovi. Z tohto obdobia sa až do súčasnosti zachovala časť oltára, ktorá sa v súčasnosti nachádza v monastierskom chráme v priestore pred prestolom. Trácka svätyňa bola na tomto mieste postavená z dôvodu blízkosti, pohanského posvätného prameňa, ktorý bol spojený s kultom Tráckeho jazdca.

 Dejiny monastiera 
Monastier bol založený v roku 1018 a výstavba komplexu prebiehala v rokoch 10181020. Monastier založil a nechal postaviť byzantský vojvodca Nikéforos Xifias, ktorý bol v tom čase správcom Filipopolskej oblasti. Nikéforos Xifias v monmastieri po jeho dokončení aj sám žil. 

Podľa výskumu Dr. V. Peeva bol počas druhej križiackej výpravy v roku 1147 v priestore vtedajšieho monastierskeho Chrámu svätého Juraja pochovaný barón Konifil, ktorý patril pod vojská rakúskej marky a zomrel v neďalekom Plovdive. Monastiersky chrám v priestore Belaštenského monastiera bol zvolený z dôvodu, že to bol v tej dobe jediný chrám v okolí, ktorý bol zasvätený svätému Jurajovi.    

V priebehu svojej existencie bol niekoľkokrát vypálený. Predpokladá sa, že k prvému vypáleniu došlo v roku 1207, keď ho nechal vypáliť bulharský cár Kalojan počas pochodu proti byzantskému vojsku, ktoré bolo umiestnené v kasárňach vo Filipopole. V roku 1364, keď bol Plovdiv a oblasti okolo neho obsadené Osmanskou ríšou a dostali sa pod jej správu, bol monastier druhýkrát vypálený. Niekedy v období osmanskej nadvlády boli (predovšetkým vo východnej časti komplexu) postavené nové kamenné budovy. 

Podľa cestopisov angličana Johna Bradburyho z roku 1674, bol v priestore monastierskeho chrámu v roku 1664 pochovaný barón Kronfield, ktorý bol katolík a bol členom viedenskej vyslaneckej misie v Carihrade. Predpokladá sa, že v tomto čase patril monastier pod správu rímskokatolíckej Agatonijskej diecézy, pričom v jej správe ostal do začiatku 18. storočia, keď sa diecéza premiestnila do Pazardžiku (v tom čase Tatar Pazardžik). V roku 1757 došlo podľa doktora Angela Dinkova k ďalšiemu vypáleniu monastiera v rámci poturčovania rodopského obyvateľstva. 

V roku 1831 bola v kláštornom dvore postavená budova súčasného monastierskeho chrámu a došlo aj k masívnej výstavbe ďalších budov. napríklad v priebehu roku 1836 bol postavený jedálenský blok. Táto výstavba prebehla počas úradovania plovdivského metropolitu Nikifora Lesvijského, ktorý bol na čele Plovdivskej metropole v rokoch 18241850. V polovici 19. storočia monastier slúžil ako letná rezidencia plovdivských metropolitov. V tomto období býval aj často spomínaný v cirkevných zápiskoch a kronikách a obdobie sa ráta za čas najväčšieho rozvoja monastiera. Zo zápiskov je napríklad zrejmé, že čo sa týka hospodárskych zvierat, monastier v tomto čase vlastnil 107 dospelých ovcí, 30 jednoročných ovcí, 109 jahniat, 129 kôz, 15 volov, 7 kráv, 27 teliat, 14 mulíc, 7 koní, 6 prasiat, 4 oslov, ako aj 14 včelích úľov. Igumenom monastiera bol v časoch jeho najväčšieho rozmachu jeromonach Josif.

V roku 1870 bola založená pravoslávna Bulharská exarchia, Belaštenský monastier však ostal v rukách gréckych duchovných.

Poslednýkrát bol monastier vypálený a zničený 18. januára 1878 tzv. bašibozukom (oddielom nepravidelného osmanského vojska) počas bojov medzi ruskými a tureckými vojskami, ktoré prebiehali v areáli medzi dedinami Părvenec a Brestnik počas rusko-tureckej osloboditeľskej vojny. Osmanský bašibozuk vedený pašom Faudom sa počas bojov v monastieri ukryl a následne bol ostreľovaný delostrelectvom Litvanského pluku, pričom v dôsledku ostreľovania bola zničená časť severného obytného krídla. Zvyšné budovy poničili a zapálili členovia bašibozuku pri ústupe z moanstiera. Bez väčších škôd sa zachovala budova chrámu, ako aj kašna v kláštornom dvore.

Po týchto udalostiach, v rámci ktorých bola väčšina komplexu zničená, ostal monastier opustený až do roku 1880, keď sa v ňom usídlili grécki duchovní z Plovdivu, ktorí si v juhovýchodnom rohu komplexu postavili malú obytnú budovu s tromi miestnosťami a v nasledujúcich rokoch aj niekoľko ďalších budov. Za igumena monastiera určila plovdivská grécka metropola jeromonacha Nikodima, ktorý ostal správcom monastiera až do roku 1906. 

V nočných alebo skorých ranných hodinách 20. júna 1906 sa pri kláštornom komplexe zhromaždili bulharskí pravoslávni veriaci (približne 4050 ľudí z okolitých dedín), ktorí z monastiera  grécke duchovenstvo vyhnali a monastier odovzdali pod bulharskú správu. V tomto čase bolo vo vlastníctve monastiera, okrem pozemku samotného kláštorného komplexu, ešte približne 44,45 hektára viníc a približne 12 hektárov lúk. Monastier bol v tom čase vo veľmi zlom stave a 17. júna 1911 spadla západná stena východného krídla. V období vojen v rokoch 19121918 bol nedostatočne spravovaný a došlo k ďalšiemu schátraniu budov v rámci komplexu. 

V 20. rokoch 20. storočia boli na základe nových zákonov kláštorné pozemky (okrem samotného komplexu), monastieru odobrané a boli rozdelené medzi blízke dediny Belaštica a Novosel (dnešné Gălăbovo). V rokoch 19231924 bola veľká časť poškodených budov v komplexe monastiera zbúraná. V rokoch 19301931 došlo k reštaurácii prestavbe zvyšných obytných budov v komplexe, ako aj reštauračným prácam na chráme. V tomto čase došlo aj k výstavbe zvonice v priestore obytných a hospodárskych budov, a k výstavbe malého chrámu-kaplnky v interiérových priestoroch obytných budov. Na stavebné a reštauračné práce boli použité finančné prostriedky darované metropolou, a čiastočne prispeli aj veriaci. V roku 1934 monastier opustili mnísi a komplex sa so súhlasom plovdivskej metropole stal monastier na krátky čas sídlom mestského chudobinca a v komplexe bolo ubytovaných 42 plovdivských žobrákov. Správa monastiera bola v tomto čase zverená igumenovi Muldavského monastiera, jeromonachovi Antimovi. Podľa zápiskov monastier v tomto čase pozostával z dvoch obytných budov zo sedemnástimi izbami, kuchyne, skladu a dvoch spoločenských miestností. Okrem toho bolo vo vlastníctve monastiera 10,7 hektára lúk, 0,1 hektára viníc, jeden kôň a jedna krava. V roku 1935 bolo do vlastníctva monastiera vrátených približne 30 hektárov pozemkov, z celkovo 48,3 hektára, ktoré mu boli odobraté. Monastier v tomto čase svoj nehnuteľný majetok prenajímal. 

Po 9. septembri 1944 sa dostala v Bulharsku k moci Bulharská komunistická strana a podmienky sa pre monastier zhoršili. V roku 1948 boli na základe Ustanovenia č.21 monastier opäť odobraté pozemky. V správe monastiera bolo ponechaných 25 hektárov, 10 odobraných hektárov vláda rozdala maloroľníkom. O niečo neskôr boli monastieru odobraté ďalšie pozemky a v správe mu bolo ponechaných už len 15 hektárov a to s podmienkou, že sa na nich musí pestovať tabak.  

Pravdepodobne niekedy v priebehu 50. rokov 20. storočia sa monastier stal ženským a komplex začali obývať mníšky.

V roku 1980 získal areál monastiera štatút kultúrnej pamiatky miestneho významu.

 Súčasnosť 
V súčasnosti je monastier funkčný ženský monastier Bulharskej pravoslávnej cirkvi, pričom komplex obýva igumenka, niekoľko mníšok a pomocníčky. Významným dňom je každoročne sviatok svätého Jurajatzv. Gergiovdenkeď je monastier navštevovaný mnohými návštevníkmi z celého Bulharska, ako aj Bulharmi žijúcimi v cudzine. Tradíciou je, že tí, ktorí v tento deň slávia meniny, podaruvávajú kláštoru rôzne dary a finančné prostriedky, a zároveň poriadajú na počesť sviatku tzv. kubranslávnostnú zabíjačku spojenú s hostinou.

 Charakteristika 
Pohľad k obytnej časti komplexu|náhľad|vľavo
Monastier založil byzantský vojvodca Nikéforos Xifias, ktorý bol v čase jeho založenia správcom oblasti okolo mesta Philippopolis (dnešný Plovdiv).

Vo svojej prvotnej podobe monastiersky komplex zahŕňal budovu chrámu a niekoľko hospodárskych budov, pričom všetky stavby boli z prevažnej časti drevené. Neskôr boli drevené budovy nahradené kamennými. Najviac stavieb sa v areáli nachádzalo po masívnej výstavbe v priebehu 19. storočia, keď areál zahŕňal chrám, bloky obytných a hospodárskych budov, ako aj veľký kuchynská blok a budovu pre návštevníkov. Najmasívnejšie bolo južné krídlo komplexu v najvyššie položenej časti areálu, ktoré bolo trojposchodové s čardakmi (terasami) po celej jeho dĺžke. Zvyšné tri krídla boli dvojposchodové s kamenným prízemím a vnútornou terasou. V areáli sa nachádzala aj budova, kde sa choval obetný dobytok. V areáli sa nachádzali aj dve mlynské budovy (tieto boli zbúrané okolo roku 1950).

 Súčasné stavby v monastieri 
 Chrám svätého Juraja postavený v roku 1831
 historická kašna v chrámovom dvore postavená v rokoch 18311833
 komplex obytných a hospodárskych budov so zvonicou a malým chrámom-kaplnkou v interiérových priestoroch obytnej časti
 pôvodné kamenné ohradenie komplexu

 Správa 
Od založenia minimálne do začiatku obdobia, v ktorom padol región pod nadvládu Osmanskej ríše, bol monastier pod správou gréckeho duchovenstva. Nie je známe, kto spravoval komplex počas veľkej časti obdobia osmanskej nadvlády, ale predpokladá sa, že niekedy v tomto období sa stal sídlom rímskokatolíckej Agatonijskej diecézy, pričom v jej správe bol do začiatku 18. storočia, keď sa diecéza premiestnila do Pazardžiku. V priebehu väčšej časti obdobia bulharského národného obrodenia bol v správe Bulharskej pravoslávnej cirkvi a až niekoľko rokov pred oslobodením Bulharska sa opäť dostal do správy Grékov. Do správy Bulharskej pravoslávnej cirkvi sa opätovne dostal v roku 1906.

 Štatút a dôvod pamiatkovej ochrany 
Kategória: kultúrna pamiatka miestneho významu 

Rok vyhlásenia: 1980

Dôvod pamiatkovej ochrany: architektonicko-staviteľská hodnota budovy

 Galéria 

 Referencie 

 Iné projekty 

Kategória:Pravoslávne kláštory v Bulharsku
Kategória:Stavby v Belaštici
Kategória:Kultúrne pamiatky v Bulharsku
Kategória:Architektúra z 1020