Kapitulácia Japonska

náhľad|306x306pixelů|Zástupcovia Japonského cisárstva stoja na palube lode USS Missouri pred podpísaním listiny o kapitulácii.
Kapituláciu Japonského cisárstva v druhej svetovej vojne oznámil cisár Hirohito 15. augusta a formálne ju podpísal 2. septembra 1945, čím sa ukončili vojnové boje. Koncom júla 1945 sa japonské cisárske námorníctvo (IJN) stalo neschopným viesť veľké operácie a spojenecká invázia do Japonska bola neodvratná. Spojené štáty spolu so Spojeným kráľovstvom a Čínou vyzvali 26. júla 1945 v Postupimskej deklarácii japonské ozbrojené sily na bezpodmienečnú kapituláciu - alternatívou bolo „rýchle a úplné zničenie“. Zatiaľ čo verejne deklarovali svoj zámer bojovať až do úplného konca, japonskí predstavitelia (Vrchná rada pre vedenie vojny, známa aj ako „veľká šestka“) súkromne prosili verejne neutrálny Sovietsky zväz o sprostredkovanie mieru za podmienok výhodnejších pre Japoncov. Zatiaľ čo Sovieti udržiavali s Japoncami dostatočnú úroveň diplomatickej angažovanosti, aby vzbudili dojem, že by mohli byť ochotní sprostredkovať mier, tajne sa pripravovali na útok na japonské sily v Mandžusku a Kórei (okrem južného Sachalinu a Kurilských ostrovov), aby splnili sľuby, ktoré tajne dali Spojeným štátom a Spojenému kráľovstvu na konferenciách v Teheráne a Jalte.

6. augusta 1945 o 8:15 miestneho času Spojené štáty odpálili atómovú bombu nad japonským mestom Hirošima. O šestnásť hodín neskôr americký prezident Harry S. Truman opäť vyzval Japonsko na kapituláciu a varoval ich, aby „očakávali taký dážď skazy zo vzduchu, aký na tejto zemi ešte nikdy nebol“. Neskoro večer 8. augusta 1945 Sovietsky zväz v súlade s jaltskými dohodami, ale v rozpore so sovietsko-japonským paktom o neutralite, vyhlásil Japonsku vojnu a krátko po polnoci 9. augusta 1945 Sovietsky zväz napadol bábkový cisársky japonský štát Mandžukuo. O niekoľko hodín neskôr zhodili Spojené štáty druhú atómovú bombu, tentoraz na japonské mesto Nagasaki. Po týchto udalostiach zasiahol cisár Hirohito a nariadil Vrchnej rade pre vedenie vojny, aby prijala podmienky ukončenia vojny stanovené Spojencami v Postupimskej deklarácii. Po niekoľkých ďalších dňoch zákulisných rokovaní a neúspešnom štátnom prevrate cisár Hirohito 15. augusta predniesol nahraný rozhlasový prejav po celom cisárstve, v ktorom oznámil kapituláciu Japonska Spojencom.

28. augusta sa začala okupácia Japonska pod vedením vrchného veliteľa spojeneckých síl. Slávnostná kapitulácia sa konala 2. septembra na palube bojovej lode amerického námorníctva USS Missouri, na ktorej predstavitelia japonskej vlády podpísali japonskú listinu o kapitulácii, čím sa ukončili nepriateľské akcie. Spojeneckí civilisti aj vojenský personál oslavovali Deň V-J, teda koniec vojny, avšak izolovaní vojaci a personál z japonských jednotiek rozmiestnených ďaleko po celej Ázii a Tichomorí odmietali kapitulovať ešte niekoľko mesiacov a rokov potom, niektorí dokonca až do 70. rokov 20. storočia. O úlohe atómového bombardovania pri bezpodmienečnej kapitulácii Japonska a o etike oboch útokov sa stále diskutuje. Vojnový stav sa formálne skončil, keď 28. apríla 1952 vstúpila do platnosti Sanfranciská zmluva. Uplynuli ďalšie štyri roky, kým Japonsko a Sovietsky zväz podpísali spoločnú sovietsko-japonskú deklaráciu z roku 1956, ktorá formálne ukončila ich vojnový stav.

 Pozadie 
náhľad|332x332bod|Vylodenie spojencov v Tichomorskom divadle, august 1942 až august 1945
Do roku 1945 zaznamenali Japonci takmer dvojročnú sériu porážok v juhozápadnom Tichomorí, Indii, v kampani na Mariánskych ostrovoch a na Filipínach. V júli 1944, po strate ostrova Saipan, nahradil generála Hidekiho Tódžóa vo funkcii predsedu vlády generál Kuniaki Koiso, ktorý vyhlásil, že Filipíny budú miestom rozhodujúcej bitky. Po prehre Japonska na Filipínach Koisa zasa nahradil admirál Kantarō Suzuki. Spojenci v prvej polovici roku 1945 dobyli neďaleké ostrovy Iwó-džima a Okinava. Okinava mala byť nástupným priestorom pre operáciu Downfall, spojeneckú inváziu na japonské domáce ostrovy. Po porážke Nemecka začal Sovietsky zväz v tichosti presúvať svoje bojom zocelené jednotky z európskeho bojiska na Ďaleký východ, okrem približne štyridsiatich divízií, ktoré tam boli umiestnené od roku 1941, ako protiváhu miliónovej Kuantungskej armáde.
náhľad|Prestavaný krížnik Haruna sa 24. júla počas série bombardovaní potopil v kotvisku na námornej základni Kure.
Spojenecká ponorková kampaň a zamínovanie japonských pobrežných vôd do značnej miery zničili japonské obchodné loďstvo. Keďže Japonsko malo málo prírodných zdrojov, bolo závislé od surovín, najmä ropy, dovážaných z Mandžukuu a iných častí východoázijskej pevniny a z dobytého územia v Holandskej východnej Indii. Zničenie japonskej obchodnej flotily spolu so strategickým bombardovaním japonského priemyslu zničilo japonskú vojnovú ekonomiku. Produkcia uhlia, železa, ocele, kaučuku a ďalších životne dôležitých surovín bola len zlomkom tej pred vojnou.

V dôsledku utrpených strát prestalo byť japonské cisárske námorníctvo (IJN) efektívnou bojovou silou. Po sérii náletov na japonské lodenice v Kure bolo v určitom bojovom stave len šesť lietadlových lodí, štyri krížniky a jedna bojová loď, z ktorých mnohé boli ťažko poškodené a žiadna nemohla byť dostatočne zásobovaná palivom. Hoci 19 torpédoborcov a 38 ponoriek bolo stále funkčných, ich použitie bolo tiež obmedzené nedostatkom paliva.

 Prípravy na obranu 
Tvárou v tvár perspektíve invázie na domáce ostrovy, počnúc Kjúšú, a perspektíve sovietskej invázie do Mandžukua - posledného zdroja prírodných zdrojov Japonska - sa v roku 1944 uzavrel Vojnový denník cisárskeho veliteľstva:Vojnu už nemôžeme viesť s nádejou na úspech. Jediný spôsob, ktorý nám zostáva, je, aby sto miliónov Japoncov obetovalo svoje životy tým, že nabije nepriateľa, aby stratil vôľu bojovať.Ako posledný pokus o zastavenie spojeneckého postupu naplánovalo japonské cisárske velenie totálnu obranu Kjúšú pod krycím názvom Operácia Ketsugō. Malo ísť o radikálny odklon od plánov hĺbkovej obrany použitých pri inváziách na Peleliu, Iwó-džimu a Okinavu. Namiesto toho sa všetko vsadilo na predmostie; viac ako 3 000 kamikadze malo byť vyslaných na útok na obojživelné transporty pred vylodením vojakov a nákladu na pláži.

Ak by to Spojencov neodohnalo, plánovali poslať na pláž ďalších 3 500 kamikadze spolu s 5 000 samovražednými motorovými člnmi Šin'yō a zvyšnými torpédoborcami a ponorkami - „poslednou operačnou flotilou námorníctva“. Ak by sa Spojenci cez to prebojovali a úspešne sa vylodili na Kjúšú, na obranu zvyšných ostrovov by zostalo 3 000 lietadiel, hoci Kjúšú by sa „bránilo do posledného“ bez ohľadu na okolnosti. Stratégia posledného útoku na Kjúšú vychádzala z predpokladu pretrvávajúcej sovietskej neutrality.

 Vrchná rada pre vedenie vojny 
Japonská politika sa sústreďovala na Vrchnú radu pre vedenie vojny (vytvorenú v roku 1944 predchádzajúcim premiérom Kuniaki Koisom), tzv. „veľkú šestku“ - premiéra, ministra zahraničných vecí, ministra armády, ministra námorníctva, náčelníka generálneho štábu armády a náčelníka generálneho štábu námorníctva. Pri vytvorení Suzukiho vlády v apríli 1945 tvorili členov rady:
náhľad|Kabinet Kantaró Suzukiho v júni 1945

 Predseda vlády: Admirál Kantarō Suzuki
 Minister zahraničných vecí: Šigenori Tōgō
 Minister armády: Generál Korečika Anami
 Minister námorníctva: Admirál Mitsumasa Yonai
 Náčelník generálneho štábu armády: generál Yošijirō Umezu
 Náčelník generálneho štábu námorníctva: admirál Koširō Oikawa (neskôr ho nahradil admirál Soemu Toyoda)

Všetky tieto funkcie nominálne menoval cisár a ich držitelia sa mu priamo zodpovedali. Napriek tomu japonský občiansky zákon z roku 1936 vyžadoval, aby ministri armády a námorníctva boli vlajkovými dôstojníkmi v aktívnej službe z týchto príslušných útvarov, zatiaľ čo japonský vojenský zákon z obdobia dávno predtým zakazoval slúžiacim dôstojníkom prijímať politické funkcie bez predchádzajúceho získania povolenia od veliteľstva príslušného útvaru, ktoré, ak bolo udelené, mohlo byť kedykoľvek zrušené. Japonská armáda a námorníctvo tak mali v skutočnosti zákonné právo nominovať (alebo odmietnuť nominovať) svojich príslušných ministrov, okrem toho mali aj účinné právo nariadiť svojim príslušným ministrom, aby sa vzdali svojich funkcií.

Prísna ústavná konvencia nariaďovala (a technicky platí dodnes), že budúci premiér sa nemôže ujať premiérskej funkcie a ani úradujúci premiér nemôže zostať vo funkcii, ak nemôže obsadiť všetky posty vo vláde. Armáda a námorníctvo tak mohli zabrániť vzniku nežiaducich vlád alebo demisiou spôsobiť pád existujúcej vlády.

Na niektorých stretnutiach sa na cisárovo želanie zúčastnili aj cisár Hirohito a strážca tajnej pečate Kōichi Kido.Presná úloha cisára je predmetom mnohých historických diskusií. Na príkaz premiéra Suzukiho bolo v dňoch medzi kapituláciou Japonska a začiatkom spojeneckej okupácie zničených mnoho kľúčových dôkazov. Od roku 1946, po konštituovaní Tokijského tribunálu, začala cisárska rodina tvrdiť, že Hirohito bol bezmocnou figúrkou, čo priviedlo niektorých historikov k prijatiu tohto názoru. Iní, ako Herbert Bix, John W. Dower, Akira Fujiwara a Yoshiaki Yoshimi, tvrdia, že aktívne vládol zo zákulisia. Podľa Franka 1999, s. 87, „ani jedna z týchto polárnych pozícií nie je presná“ a zdá sa, že pravda leží niekde medzi nimi. Ako uvádza Iris Changová, „... Japonci pred príchodom generála MacArthura úmyselne zničili, ukryli alebo sfalšovali väčšinu svojich tajných vojnových dokumentov“.

 Rozdelenie japonského vedenia 
Suzukiho kabinet, v ktorom dominovala armáda, sa väčšinou vyslovil za pokračovanie vojny. Pre Japoncov bola kapitulácia nemysliteľná - Japonsko nikdy vo svojej histórii nebolo úspešne napadnuté ani neprehralo vojnu. Iba o Mitsumasovi Yonaiovi, ministrovi námorníctva, bolo známe, že si želá skoré ukončenie vojny. Podľa historika Richarda B. Franka:Hoci Suzuki mohol skutočne považovať mier za vzdialený cieľ, nemal v úmysle dosiahnuť ho v bezprostrednom časovom horizonte alebo za podmienok prijateľných pre Spojencov. Jeho vlastné vyjadrenia na konferencii vyšších štátnikov nedávali žiadny náznak toho, že by uprednostňoval akékoľvek skoré ukončenie vojny... Suzukiho výbery na najdôležitejšie posty v kabinete neboli, až na jednu výnimku, tiež zástancami mieru.Po vojne Suzuki a ďalší členovia jeho vlády a ich apologéti tvrdili, že tajne pracujú na dosiahnutí mieru a nemôžu ho verejne obhajovať. Na ospravedlnenie nesúladu medzi ich verejným konaním a údajnou prácou v zákulisí sa odvolávali na japonský pojem haragei- „umenie skrytej a neviditeľnej techniky“. Mnohí historici to však odmietajú. Robert J. C. Butow napísal: „V súčasnosti sa v tejto súvislosti objavujú viaceré názory, napr:Práve pre svoju nejednoznačnosť vyvoláva haragei podozrenie, že v otázkach politiky a diplomacie mohlo vedomé spoliehanie sa na toto „umenie blafovania“ predstavovať zámerné klamstvo založené na snahe hrať na obe strany. Aj keď tento úsudok nie je v súlade s toľko vychvaľovaným charakterom admirála Suzukiho, faktom zostáva, že od chvíle, keď sa stal premiérom, až do dňa, keď odstúpil, si nikto nikdy nemohol byť celkom istý, čo Suzuki urobí alebo povie ďalej.
vľavo|náhľad|293x293bod|V posledných mesiacoch vojny stál na čele japonskej vlády admirál Kantarō Suzuki ako predseda vlády.
Japonskí predstavitelia si vždy predstavovali urovnanie vojny prostredníctvom rokovaní. V predvojnovom plánovaní očakávali rýchlu expanziu a konsolidáciu, prípadný konflikt so Spojenými štátmi a nakoniec urovnanie, v ktorom by si mohli udržať aspoň časť nových dobytých území. Do roku 1945 sa japonskí predstavitelia zhodli na tom, že vojna sa vyvíja zle, ale nezhodli sa na najlepších prostriedkoch na vyjednanie jej ukončenia. Existovali dva tábory: takzvaný „mierový“ tábor uprednostňoval diplomatickú iniciatívu s cieľom presvedčiť vodcu Sovietskeho zväzu Josifa Stalina, aby sprostredkoval dohodu medzi Spojencami a Japonskom, a zástancovia tvrdej línie, ktorí uprednostňovali vybojovanie poslednej „rozhodujúcej“ bitky, ktorá by Spojencom spôsobila toľko strát, že by boli ochotní ponúknuť miernejšie podmienky. Oba prístupy vychádzali zo skúseností Japonska z rusko-japonskej vojny spred štyridsiatich rokov, ktorá pozostávala zo série nákladných, ale zväčša nerozhodných bitiek, po ktorých nasledovala rozhodujúca námorná bitka pri Cušime.

Vo februári 1945 princ Fumimaro Konoe odovzdal cisárovi Hirohitovi memorandum, v ktorom analyzoval situáciu a povedal mu, že ak bude vojna pokračovať, cisárskej rodine hrozí väčšie nebezpečenstvo vnútornej revolúcie ako porážka. Podľa denníka veľkého komorníka Hisanoriho Fujitu cisár, ktorý očakával rozhodujúcu bitku (tennōzan), odpovedal, že je predčasné usilovať sa o mier, „pokiaľ nedosiahneme ešte jeden vojenský zisk“. Aj vo februári písalo japonské zmluvné oddelenie o spojeneckej politike voči Japonsku, pokiaľ ide o „bezpodmienečnú kapituláciu, okupáciu, odzbrojenie, odstránenie militarizmu, demokratické reformy, potrestanie vojnových zločincov a postavenie cisára“. Spojencami nariadené odzbrojenie, spojenecké potrestanie japonských vojnových zločincov a najmä okupácia a odstránenie cisára boli pre japonské vedenie neprijateľné.

Sovietsky zväz 5. apríla oznámil, že neobnoví päťročný sovietsko-japonský pakt o neutralite (podpísaný v roku 1941 po incidente v Nomonhane). Japonci nevedeli, že na Teheránskej konferencii v novembri a decembri 1943 bolo dohodnuté, že Sovietsky zväz vstúpi do vojny proti Japonsku, keď bude Nemecko porazené. Na Jaltskej konferencii vo februári 1945 Spojené štáty urobili Sovietom značné ústupky, aby si zabezpečili prísľub, že do troch mesiacov po kapitulácii Nemecka vyhlásia Japonsku vojnu. Hoci platnosť päťročného paktu o neutralite vypršala až 5. apríla 1946, toto oznámenie vyvolalo v Japonsku veľké obavy, pretože Japonsko zhromaždilo svoje sily na juhu, aby odrazilo nevyhnutný útok USA, čím ponechalo svoje severné ostrovy zraniteľné voči sovietskej invázii. Sovietsky minister zahraničných vecí Vjačeslav Molotov v Moskve a Jakov Malik, sovietsky veľvyslanec v Tokiu, vynaložili veľké úsilie, aby Japoncov ubezpečili, že „obdobie platnosti paktu sa neskončilo“.

Na sérii májových stretnutí na vysokej úrovni veľká šestka prvýkrát vážne diskutovala o ukončení vojny, ale ani na jednom z nich neboli stanovené podmienky, ktoré by boli prijateľné pre spojencov. Keďže každý, kto otvorene podporoval kapituláciu Japonska, riskoval zavraždenie horlivými armádnymi dôstojníkmi, stretnutia boli uzavreté pre všetkých okrem Veľkej šestky, cisára a Tajnej pečate. Dôstojníci druhého a tretieho stupňa sa na nich nemohli zúčastniť. Na týchto stretnutiach si napriek depeši japonského veľvyslanca Satōa v Moskve iba minister zahraničných vecí Tōgō uvedomil, že Roosevelt a Churchill už mohli urobiť ústupky Stalinovi, aby zapojili Sovietov do vojny proti Japonsku. Tōgō sa otvorene vyslovil za rýchle ukončenie vojny.  Na základe týchto stretnutí bol poverený osloviť Sovietsky zväz a snažiť sa o zachovanie jeho neutrality alebo (napriek veľmi malej pravdepodobnosti) o vytvorenie spojenectva.
náhľad|Minister zahraničných vecí Šigenori Tōgō
V súlade so zvyklosťou novej vlády deklarovať svoje ciele vypracoval štáb armády po májových stretnutiach dokument „Základná politika, ktorá sa má odteraz uplatňovať pri vedení vojny“, v ktorom sa uvádzalo, že Japonci budú radšej bojovať do záhuby, než aby sa vzdali. Túto politiku prijala Veľká šestka 6. júna. (Tōgō bol proti nej, zatiaľ čo zvyšných päť ju podporilo.) Dokumenty, ktoré predložil Suzuki na tom istom zasadnutí, navrhovali, aby Japonsko pri diplomatických rokovaniach so ZSSR zaujalo nasledujúci prístup:Rusku by sa malo jasne povedať, že za víťazstvo nad Nemeckom vďačí Japonsku, keďže sme zostali neutrálni, a že pre Sovietov by bolo výhodné pomôcť Japonsku udržať si medzinárodné postavenie, keďže v budúcnosti budú mať Spojené štáty za nepriateľa.Cisárov dôverník markíz Kōichi Kido napísal 9. júna „Návrh plánu na zvládnutie krízovej situácie“, v ktorom varoval, že do konca roka sa schopnosť Japonska viesť modernú vojnu vytratí a vláda nebude schopná zvládnuť občianske nepokoje. „... Nemôžeme si byť istí, že nebudeme zdieľať osud Nemecka a nedostaneme sa do nepriaznivých okolností, za ktorých nedosiahneme ani náš najvyšší cieľ, ktorým je ochrana cisárskeho rodu a zachovanie národnej politiky.“ Kido navrhol, aby cisár podnikol kroky a ponúkol ukončenie vojny za „veľmi veľkorysých podmienok“. Kido navrhol, aby sa Japonsko stiahlo z bývalých európskych kolónií, ktoré okupovalo, za predpokladu, že im bude udelená nezávislosť, a tiež navrhol, aby Japonsko uznalo nezávislosť Filipín, nad ktorými už Japonsko z väčšej časti stratilo kontrolu a o ktorých bolo dobre známe, že USA už dlho plánujú udeliť nezávislosť. Nakoniec Kido navrhol, aby Japonsko odzbrojilo za predpokladu, že sa tak nestane pod dohľadom Spojencov, a aby sa Japonsko na určitý čas „uspokojilo s minimálnou obranou“. Kidov návrh neuvažoval o spojeneckej okupácii Japonska, stíhaní vojnových zločincov ani o podstatnej zmene japonského systému vlády, ani nenavrhoval, že by Japonsko mohlo byť ochotné zvážiť vzdanie sa území získaných pred rokom 1937 vrátane Formózy, Karafuta, Kórey, bývalých nemeckých ostrovov v Tichomorí a dokonca aj Mandžukua. S cisárovým poverením sa Kido obrátil na niekoľkých členov Vrchnej rady, „veľkú šestku“. Tōgō ho veľmi podporoval. Suzuki a admirál Mitsumasa Yonai, minister námorníctva, boli obaja opatrní; každý z nich bol zvedavý, čo si myslí ten druhý. Generál Korechika Anami, minister armády, bol nejednoznačný a trval na tom, že diplomacia musí počkať, kým „Spojené štáty neutrpia ťažké straty“ v operácii Ketsugō.

V júni cisár stratil dôveru v šance na dosiahnutie vojenského víťazstva. Bitka o Okinavu bola prehratá a on sa dozvedel o slabosti japonskej armády v Číne, Kuantungskej armády v Mandžukuu, námorníctva a armády brániacej domáce ostrovy. Cisár dostal správu princa Higašikuniho, z ktorej vyvodil záver, že „nešlo len o obranu pobrežia; divízie vyhradené na zapojenie sa do rozhodujúcej bitky tiež nemali dostatočný počet zbraní“. Podľa cisára:Povedali mi, že železo z úlomkov bômb zhodených nepriateľom sa používa na výrobu lopat. To ma utvrdilo v názore, že už nie sme schopní pokračovať vo vojne.Dňa 22. júna cisár zvolal Veľkú šestku na stretnutie. Neobvykle prehovoril ako prvý: „Želám si, aby sa urýchlene preštudovali konkrétne plány na ukončenie vojny, ktoré by neboli obmedzované existujúcou politikou, a aby sa vyvinulo úsilie na ich realizáciu.“ Dohodlo sa, že sa požiada o sovietsku pomoc pri ukončení vojny. O ďalších neutrálnych štátoch, ako Švajčiarsko, Švédsko a Vatikán, sa vedelo, že sú ochotné zohrať úlohu pri uzatváraní mieru, ale boli také malé, že sa predpokladalo, že nedokážu urobiť viac, než doručiť podmienky kapitulácie Spojencom a prijatie alebo odmietnutie Japonska. Japonci dúfali, že Sovietsky zväz by sa dal presvedčiť, aby konal ako zástupca Japonska pri rokovaniach so Spojenými štátmi a Veľkou Britániou.

 Projekt Manhattan 

Po niekoľkých rokoch predbežného výskumu prezident Franklin D. Roosevelt v roku 1942 schválil spustenie rozsiahleho, prísne tajného projektu na výrobu atómových bômb. Projekt Manhattan pod vedením generálmajora Leslieho R. Grovesa Jr. zamestnával státisíce amerických pracovníkov v desiatkach tajných zariadení po celých Spojených štátoch a 16. júla 1945 bol počas jadrového testu Trinity odpálený prvý prototyp zbrane.

Keď sa projekt blížil k záveru, americkí plánovači začali uvažovať o použití bomby. V súlade s celkovou stratégiou Spojencov, ktorá spočívala v tom, že najprv sa zabezpečí konečné víťazstvo v Európe, sa pôvodne predpokladalo, že prvé atómové zbrane budú určené na použitie proti Nemecku. V tom čase však už bolo čoraz zrejmejšie, že Nemecko bude porazené skôr, ako budú akékoľvek bomby pripravené na použitie. Groves vytvoril výbor, ktorý sa stretol v apríli a máji 1945, aby vypracoval zoznam cieľov. Jedným z hlavných kritérií bolo, že cieľové mestá nesmú byť poškodené konvenčným bombardovaním. To by umožnilo presné posúdenie škôd spôsobených atómovou bombou. Na zozname cieľového výboru bolo 18 japonských miest. Na čele zoznamu boli Kjóto, Hirošima, Jokohama, Kokura a Niigata. Kjóto bolo nakoniec zo zoznamu vyňaté na naliehanie ministra vojny Henryho L. Stimsona, ktorý mesto navštívil počas medových týždňov a vedel o jeho kultúrnom a historickom význame.

Hoci predchádzajúci viceprezident Henry A. Wallace sa na projekte Manhattan podieľal od začiatku, jeho nástupca Harry S. Truman bol o projekte informovaný Stimsonom až 23. apríla 1945, jedenásť dní po tom, ako sa stal prezidentom po Rooseveltovej smrti 12. apríla 1945. Dňa 2. mája 1945 Truman schválil vytvorenie dočasného výboru, poradnej skupiny, ktorá mala podávať správy o atómovej bombe. Tvorili ju Stimson, James F. Byrnes, George L. Harrison, Vannevar Bush, James Bryant Conant, Karl Taylor Compton, William L. Clayton a Ralph Austin Bard, ktorým radila vedecká skupina zložená z Roberta Oppenheimera, Enrica Fermiho, Ernesta Lawrencea a Arthura Comptona. V správe z 1. júna výbor dospel k záveru, že bomba by sa mala čo najskôr použiť proti vojenskému závodu obklopenému robotníckymi domami a že by sa nemalo uskutočniť žiadne varovanie ani demonštrácia.

Mandát výboru nezahŕňal použitie bomby - jej použitie po jej dokončení bolo plánované. Po proteste vedcov zapojených do projektu v podobe Franckovej správy výbor opätovne preskúmal použitie bomby a položil vedeckej komisii otázku, či by sa pred skutočným nasadením na bojisku nemala použiť „demonštrácia“ bomby. Na zasadnutí 21. júna vedecká skupina potvrdila, že neexistuje žiadna alternatíva.

Truman v týchto diskusiách zohrával len veľmi malú úlohu. V Postupime bol nadšený úspešnou správou o teste Trinity a jeho okolie si všimlo pozitívnu zmenu v jeho postoji, pretože verilo, že bomba mu poskytla páky na Japonsko aj Sovietsky zväz. Okrem podpory Stimsonovej stratégie vyradiť Kjóto zo zoznamu cieľov (keďže armáda ho naďalej presadzovala ako cieľ) sa inak na rozdiel od neskoršieho prerozprávania príbehu (vrátane Trumanových vlastných prikrášlení) nezúčastňoval na žiadnom rozhodovaní o bombe.

 Navrhovaná invázia 
Dňa 18. júna 1945 sa Truman stretol s náčelníkom generálneho štábu armády generálom Georgeom Marshallom, generálom letectva Henrym Arnoldom, náčelníkom generálneho štábu admirálom Williamom Leahym a admirálom Ernestom Kingom, ministrom námorníctva Jamesom Forrestalom, ministrom vojny Henrym Stimsonom a námestníkom ministra vojny Johnom McCloyom, aby prediskutovali operáciu Olympic, ktorá bola súčasťou plánu invázie na japonské domáce ostrovy. Generál Marshall podporoval vstup Červenej armády, pretože sa domnieval, že takýmto spôsobom by Japonsko kapitulovalo. McCloy povedal Stimsonovi, že už nie je možné bombardovať žiadne japonské mestá, a chcel preskúmať iné možnosti, ako dosiahnuť kapituláciu. Navrhol politické riešenie a požiadal o varovanie Japoncov pred atómovou bombou. James Byrnes, ktorý sa mal 3. júla stať novým ministrom zahraničných vecí, ju chcel použiť čo najrýchlejšie, bez varovania a bez toho, aby o tom Sovieti vopred vedeli.

 Referencie 

 Zdroj