Kybelé

Kybelé (iné slovenské názvy: Kybela, Kybele; frýg. Matar Kubileja/Kubeleja – „Matka Kubileja/Kubeleja“, možno „Matka hôr“R. S. P. Beekes, Etymological Dictionary of Greek, Brill, 2009, S. 794 (s.v. "Κυβέλη")., lýdsky Kuvava; gréc. Κυβέλη – Kybelé, Κυβήβη – Kybébé, Κύβελις – Kybelis; lat. Cybele) je anatólska bohyňa-matka. Možno má predchodcu v najstaršom neolite v Çatalhöyüku. Je jedinou známou frýgickou bohyňou a pravdepodobne bola frýgickým národným božstvom. Grécki kolonisti v Malej Ázii prijali a prispôsobili jej frýgický kult a rozšírili ho do pevninského Grécka a do vzdialenejších západných gréckych kolónií okolo 6. storočia pred Kr.

V Grécku bola Kybelé prijatá len sčasti. Čiastočne sa asimilovala s aspektmi bohyne Zeme Gaie, jej pravdepodobný minojský ekvivalent je Rheia a bohyňa matka úrody Demeter. Niektoré mestské štáty, najmä Atény, ju vyvolávali ako ochrankyňu, ale jej najslávnejšie grécke obrady a procesie ju ukazujú ako v podstate cudziu, exotickú záhadnú bohyňu, ktorá prichádza na voze ťahanom levom za sprievodu divokej hudby, vína a vzrušených nasledovníkov. V gréckom náboženstve je jedinečné, že mala galli – eunuchov, žobravých kňazov.Roller, Lynne E. "THE PHRYGIAN CHARACTER OF KYBELE: THE FORMATION OF AN ICONOGRAPHY AND CULT ETHOS IN THE IRON AGE". In: Anatolian Iron Ages 3: The Proceedings of the Third Anatolian Iron Ages Colloquium Held at Van, 6-12 August 1990. Edited by Çilingiroğlu A. and French D.H.. London: British Institute at Ankara, 1994. S. 189-98. doi:10.2307/3643027. JSTOR 3643027. S2CID 162629321 Mnohé jej grécke kulty zahŕňali aj obrady k božskému frýgickému kastrátovi – sprievodcovi Attisovi, ktorý bol pravdepodobne gréckym vynálezom. V Grécku sa Kybelé spájala s vrchmi, mestskými hradbami, úrodnou prírodou a divými zvieratami, najmä levmi.

V Ríme bola Cybele známa ako Magna Mater („Veľká matka"). Rímsky štát prijal a rozvinul osobitnú formu jej kultu, keď Sibylina veštiareň v roku 205 pred Kr. odporučila jej povolanie ako kľúčového náboženského spojenca v druhej vojne Ríma proti Kartágu (218 až 201 pred Kr.). Rímski mýtografi ju prostredníctvom trójskeho princa Aenea znovu uviedli ako trójsku bohyňu, a teda prapôvodnú bohyňu rímskeho ľudu. Keď Rím nakoniec získal nadvládu nad Stredomorím, romanizované formy Cybeliných kultov sa rozšírili po celej Rímskej ríši. Grécki a rímski spisovatelia diskutovali a polemizovali o význame a morálke jej kultov a kňazstiev, ktoré sú v modernej vede stále kontroverznou témou.

 Anatólia 
náhľad|Sediaca žena z Çatalhöyüku, po bokoch s veľkými mačkovitými šelmami ako opierkami na ruky, asi 6 000 rokov pred Kr.
Nezachoval sa žiadny súčasný text ani mýtus, ktorý by potvrdzoval pôvodný charakter a povahu frýgického kultu bohyne Kybelé. Možno sa vyvinula zo sochárskeho typu nájdeného v Çatalhöyüku v Anatólii, „korpulentnej a plodnej" ženskej postavy sprevádzanej veľkými mačkovitými šelmami, datovaného do 6. tisícročia pred Kr. a niektorými označovaného ako bohyňa-matka. Vo frýgickom umení z 8. storočia pred Kr. ku kultovým atribútom frýgickej bohyne-matky patria sprevádzajúce levy, dravý vták a malá váza na jej úľavy alebo iné obety.Elizabeth Simpson, Phrygian Furniture from Gordion, in Georgina Herrmann (ed.), The Furniture of Ancient Western Asia, Mainz 1996, S. 198–201.

Nápis Matar Kubileja/Kubeleja vo frýgickej svätyni vytesanej do skaly z prvej polovice 6. storočia pred Kr. sa zvyčajne číta ako „Matka vrchu", čo je čítanie podporované starovekými klasickými zdrojmi a zodpovedá Kybelé ako niektorej z viacerých podobných tútorských bohýň, z ktorých každá je známa ako „matka" a spája sa s konkrétnymi anatólskymi vrchmi alebo inými lokalitami.Lane, Eugene, ed. (1996). Cybele, Attis, and Related Cults: Essays in Memory of M.J. Vermaseren. Religions in the Graeco-Roman World. Vol. 131. Brill. ISBN 978-90-04-10196-8. Je jedinou známou bohyňou starovekej Frýgie, božskou spoločníčkou alebo manželkou jej smrteľných vládcov a pravdepodobne bola najvyšším božstvom frýgického štátu. Jej meno a vývoj náboženských praktík s ňou spojených mohli byť ovplyvnené kultom zbožštenej sumerskej kráľovnej Kubaby.

 Grécka Kybelé 
vľavo|náhľad|Sediaca Kybelé v naisku (4. storočie pred Kr., Múzeum antickej Agory, Atény).
Približne od 6. storočia pred Kr. sa z Frýgie do etnicky gréckych kolónií západnej Anatólie, pevninského Grécka, ostrovov v Egejskom mori a západných kolónií Magna Graecia dostávali kulty anatólskej bohyne matky. Gréci ju nazývali Matér alebo Métér („Matka"), alebo od začiatku 5. storočia Kubelé. U Pindara je „pani Kybelé Matka",Roller 1999, S. 125, cituje Pindara, fragment 80 (Snell) v Homérovom 14. hymne je „Matkou všetkých bohov a všetkých ľudí". Kybelé sa ľahko stotožňovala s viacerými gréckymi bohyňami, najmä s Rheiou, ako Métēr theón („Matka bohov"). Ako vzor oddaného materstva bola čiastočne asimilovaná s bohyňou obilia Demeter, ktorej pochodňový sprievod pripomínal jej hľadanie stratenej dcéry Persefony, naďalej však bola identifikovaná aj ako cudzie božstvo, pričom mnohé jej črty odrážali grécke predstavy o barbaroch a divočine, ako Métér oreia („Matka hôr"). Zobrazuje sa ako Potnia Thérón ("vládkyňa zvierat"), pričom jej nadvládu nad prírodným svetom vyjadrujú levy, ktoré ju obklopujú, sedia jej na kolenách alebo ťahajú jej voz. Táto schéma môže vychádzať z postavy bohyne z minojského náboženstva. Walter Burkert ju zaraďuje medzi „cudzích bohov" gréckeho náboženstva, komplexnú postavu spájajúcu predpokladanú minojsko-mykénsku tradíciu s frýgickým kultom importovaným priamo z Malej Ázie.

Rané grécke zobrazenia Kybelé sú malými votívnymi zobrazeniami jej monumentálnych zobrazení vytesaných do skál vo Frýgickej vysočine. Stojí sama v naiskose, ktorý predstavuje jej chrám alebo jeho vchod, a je korunovaná polosom, vysokým valcovitým klobúkom. Ramená a chrbát jej zakrýva dlhý splývavý chitón. Niekedy sa zobrazuje v sprievode levov. Okolo 5. storočia pred Kr. vytvoril Agorakritos úplne helenizovaný vplyvný obraz bohyne Kybelé, ktorý bol umiestnený v Metroone na aténskej agore. Zobrazoval ju na tróne s levom, ktorý ju sprevádzal, držiac nádobu na libácie bohom a tympanón (ručný bubon). Obe boli gréckymi inováciami v jej ikonografii a odrážajú kľúčové prvky jej rituálneho uctievania, ktoré zaviedli Gréci a ktoré boli dôležité pre neskorší vývoj kultu.

Pre Grékov bol tympanón znakom cudzích kultov, vhodných na obrady bohyne Kybelé, jej blízkej obdoby Rhei a Dionýza. Z nich iba Kybelé drží tympanón. Objavuje sa spolu s Dionýzom ako sekundárne božstvo v Euripidových Bakchách, 64 - 186, a v Pindarovom Dithyrambe II.6 - 9. V Bibliothece, ktorá sa pripisovala Apollodórovi, sa hovorí, že Kybelé vyliečila Dionýza z jeho šialenstva.

 Referencie 

 Zdroj 

Kategória:Grécke bohyne