Branislav Manica

Branislav Manica, plným menom Branislav Vladimír ( * 27. február 1894, Tisovec† 14. júl 1980, Martin) bol slovenský odbojový dôstojník, brigádny generál, česko-slovenský legionár, česko-slovenský a slovenský dôstojník. Od roku 1943 spolupracoval s ilegálnym protifašistickým odbojom. V roku 1944 spolupracoval s tajným Vojenským ústredím chystajúcim povstanie, pričom mal na starosti kontakty s partizánskymi skupinami. Po vypuknutí Slovenského národného povstania viedol partizánsky referát a po vytvorení Hlavného štábu partizánskych oddielov sa stal prvým zástupcom veliteľa štábu. Po nástupe komunistov k moci bol politicky perzekvovaný.

 Život 
Obecnú školu navštevoval Branislav Manica v rodnom Tisovci, v rokoch 19051913 študoval na osemročnom gymnáziu s vyučovacím jazykom srbským v Novom Sade a v rokoch 19131914 absolvoval dva semestre medicíny na Lekárskej fakulte budapeštianskej Univerzity s vyučovacím jazykom maďarským.

V štúdiu medicíny pokračoval v rokoch 1925 – 1928 už v Česko-Slovensku na Lekárskej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. Štúdium však nedokončil. V rokoch 19261928 a tiež aj v rokoch 19321937 bol pracovníkom a funkcionárom obecnej správy v Bratislave-Petržalke. Od roku 1929 do roku 1932 sa z rodinných dôvodov presťahoval do rodného Tisovca, kde hospodáril na rodinnom majetku. Od 1. januára 1937 až do rozbitia Česko-Slovenska, v polovici marca 1939 pracoval ako pohotovostný referent v slovenskej divízii Česko-slovenského červeného kríža v Turčianskom Sv. Martine.

 V prvej svetovej vojne 
Po vypuknutí prvej svetovej vojny bol 26. októbra 1914 odvedený a ako jednoročný dobrovoľník-medik sa prezentoval u 16. honvédskeho pluku v Banskej Bystrici. Po absolvovaní základného výcviku bol ako čatár medik 11. mája 1915 odvelený na ruský front. Ako zdravotník poddôstojník pôsobil v honvédskych plukoch 16 a 309. Dňa 13. júna 1916 sa pri Kujdanówe na rieke Strypa dostal do ruského zajatia

 V česko-slovenských ozbrojených silách 
 Legionár 
alt=Slováci v čs. légiách|náhľad|Pamätná tabuľa na Grösslingovej ulici v Bratislave. Slováci v česko-slovenských légiách. Branislav Vladimír Manica je deviaty zhora v pravom stĺpci. 
Dňa 7. júla 1917 vstúpil Manica dobrovoľne do česko-slovenských légií v Rusku. Rozkazom komisie formujúcej česko-slovenskej vojenskej časti, v rámci Kyjevského vojenského okruhu, bol v hodnosti podporučíka ako Slovák zaradený do 7. česko-slovenského streleckého pluku „Tatranského“ v Berezani a 8. júla bol ustanovený za mladšieho dôstojníka 1. roty.

V 7. streleckom pluku slúžil do októbra 1918. Počas tohto obdobia absolvoval úderno-granátnicky kurz a postupne vystriedal funkcie mladšieho dôstojníka u 6., 7., 12. roty a veliteľa 11. roty, s ktorou sa od konca augusta do začiatku októbra 1918 zúčastnil bojov proti boľševikom v Zabajkalsku. 4. októbra 1918 bol odvelený do česko-slovenského tábora pre Slovákov v Irkutsku. Do vlasti sa vrátil v rámci 33. lodného transportu česko-slovenských légií z Ruska 14. septembra 1920.

 Česko-slovenský dôstojník 
Po absolvovaní repatriačnej dovolenky sa rozhodol pokračovať v armáde a vrátil sa do pešieho pluku 12 „M. R. Štefánika“ v Komárne. Najskôr bol pridelený do výcviku nováčikov, v roku 1922 sa zúčastnil plukového ekvitačného kurzu, od 6. augusta 1923 do 25. februára 1924 velil jeho 9. poľnej rote. Medzitým bol 8. januára 1921 prevzatý do česko-slovenskej armády ako dôstojník z povolania. Od 21. mája do 5. augusta 1923 absolvoval informačný kurz pre veliteľov rôt v Miloviciach a 26. februára 1924 bol ako konceptný dôstojník premiestnený do 2. spravodajského oddelenia štábu Zemského vojenského veliteľstva Bratislava. V marci 1925 si podal žiadosť o preloženie do zálohy, ktorej k 31. máju 1925 vyhoveli. Do II. zálohy bol preložený 31. decembra 1934.

V kariére v česko-slovenských ozbrojených silách pokračoval aj po vojne. Od apríla 1945 sa Manica stal v Poprade príslušníkom 1. česko-slovenského armádneho zboru v ZSSR a po oslobodení dôstojníkom čs. armády. Od 1. januára 1946 do 30. júla 1949 zastával funkciu náčelníka osvety a výchovy Vojenskej oblasti 4 (VO 4) v Bratislave. V čase komunistického februárového prevratu 1948 v Česko-Slovensku patril Manica do skupiny plk.just. Antona Rašlu. Jeho úloha spočívala v dohliadaní na to, aby žiadny veliteľ so svojou jednotkou ozbrojene nevystúpil voči nastoľujúcej sa komunistickej moci v štáte. Napokon však bol k 1. augustu 1949 definitívne preložený do výslužby, so zaradením do kmeňového počtu VO 4 v Bratislave. Usadil sa v Martine, kde sa angažoval vo viacerých regionálnych centrách spoločensko-politických organizácií a v roku 1950 sa stal predsedom tamojšieho Okresného akčného výboru Národného frontu.

 Dôstojník slovenskej armády 
Po vzniku Slovenského štátu a odsune vojakov a dôstojníkov českého pôvodu trpeli vznikajúce ozbrojené sily nového štátu nedostatkom dôstojníkov. Preto bol Manica 19. marca 1939 v hodnosti štábneho kapitána pechoty povolaný späť do činnej služby. Bol ustanovený za veliteľa I. práporu horského pešieho pluku 1 v Turčianskom Sv. Martine a 21. mája premiestnený do Bratislavy na Ministerstvo národnej obrany – Hlavné vojenské veliteľstvo, kde v rámci Inšpektorátu brannej moci bol poverený záležitosťami Červeného kríža, CPO a chemického a zdrav. výcviku.

 Od 15. novembra 1939 do 15. januára 1941 velil III. práporu pešieho pluku 6 v Ružomberku.
 Od polovici januára 1941 bol premiestnený do Západnej pracovnej skupiny Psb Ministerstva národnej obrany v Turčianskom Sv. Martine a zároveň určený za jej veliteľa-správcu.
 Od 24. augusta do 30. decembra 1942 sa zúčastnil ťaženia slovenskej armády na východnom fronte. V rámci Rýchlej divízie velil poľnému pracovnému práporu najskôr v Amvrosijevke a po jeho presune v Mariupole na pobreží Azovského mora.
 Ku 1. októbru 1943 ho preložili do výslužby.
 Od 16. augusta 1944 bol slovenskou vojenskou správou opätovne povolaný do služby a zaradený ako veliteľ Civilnej protileteckej obrany na Slovensku so sídlom v Banskej Bystrici.

 V odboji 
Od roku 1943 sa Manica aktivizoval v rámci martinskej občianskej odbojovej skupiny bývalých sociálnych demokratov. V priebehu roka 1944 začal spolupracovať s tajným Vojenským ústredím vedeným pplk. gšt. Jánom Golianom, ktoré chystalo ozbrojené postavenie. Manica ponúkol svoje kontakty na ilegálne odbojové skupiny a vlastencov a vytvárané partizánske skupiny.

Začiatkom júla 1944 odcestoval Manica spoločne s odbojárom Jánom Reptom na východné Slovensko. Cieľom ich cesty bolo obnovenie toku informácií o stave príprav povstania prerušeného po veľkej vlne zatýkania, ktorá sa na jar odohrala na východnom Slovensku. Repta sa osobne poznal s náčelníkom štábu partizánskej skupiny Čapajev Ľudovítom Kukorellim a sprostredkoval jeho stretnutie s Manicom. Na stretnutí Manica oboznámil Kukorelliho so stavom príprav povstania a apeloval na neho, aby čapajevovci neútočili na slovenských vojakov a snažili sa utlmovať svoju činnosť až do chvíle vypuknutia povstania a zbytočne neprivolali predčasný nemecký zásah. Kukorelli Manicovi prisľúbil, že v tomto zmysle bude apelovať na veliteľa partizánskej skupiny Baľutu.

V auguste sa Manica zúčastnil dôležitých stretnutí s veliteľmi vznikajúcich partizánskych skupín. Dňa 19. augusta 1944 bol na Veliteľstve pozemného vojska v Banskej Bystrici prítomný na stretnutí pplk. gšt. Goliana s veliteľom jednej zo vznikajúcich partizánskych brigád kpt. Jegorovom. Jegorov žiadal dodávky zbraní pre rýchlo sa rozrastajúce partizánske skupiny. Boli mu prisľúbené. O dva dni došlo k opätovnému stretnutiu, tentoraz na Prašivej. Manica sa s Jegorovom stretol, tentoraz sám, v spoločnosti plk. Talského. Dňa 30. augusta rokoval s partizánmi opäť a odhováral ich od úmyslu obsadiť Banskú Bystricu.

Po vypuknutí Slovenského národného povstania sa pplk. Manica stal vedúcim referátu pre veci partizánov na Veliteľstve 1. česko-slovenskej armády na Slovensku. Po vytvorení Hlavného štábu partizánskych oddielov (HŠPO), ktorý mal koordinovať činnosť medzi povstaleckou armádou a partizánskymi jednotkami začal Manica od 18. septembra 1944 vykonávať funkciu prvého zástupcu veliteľa tohto orgánu. V tejto funkcii zotrval až do 6. októbra 1944, keď ju odovzdal plk. A. N. Asmolovovi. Sám Manica prevzal post zástupcu veliteľa pre materiálnu a finančnú oblasť.

V priebehu septembra 1944 bol účastníkom rokovaní Rady na obranu Slovenska. Bezprostredne pred potlačením Povstania dostal rozkaz zabezpečiť HŠPO na prechod do hôr a 26. októbra 1944, spolu s ďalšími príslušníkmi štábu, odišiel z Banskej Bystrice, najskôr do Hornej Tureckej a odtiaľ na Donovaly. Do polovice novembra 1944 pôsobil v slovenských horách na HŠPH v Česko-Slovensku, ako splnomocnenec s pôsobnosťou pre Gemer a Malohont, a spolupracoval s viacerými partizánskymi oddielmi a brigádami na strednom Slovensku. Potom sa v civilnom preoblečení striedavo ukrýval v Tisovci, Klenovci, Kokave nad Rimavicou a v Hnúšti-Likieri a na konci januára 1945 sa v priestore Bujakova na Horehroní stretol s jednotkami oslobodzujúcej rumunskej armády.

 Politické perzekúcie 
V roku 1952 ho Okresný výbor Komunistickej strany Slovenska v Martine na základe nepravdivých a vykonštruovaných obvinení pozbavil všetkých funkcií. Bol donútený vysťahovať sa z Martina a usadiť v obci Horný Turček pri Kremnici v hygienicky nevyhovujúcom dome, kde s podlomeným zdravím prežil ďalších šesť rokov svojho života. Po čiastočnom uvoľnení pomerov v Česko-Slovensku sa mohol vrátiť do Martina, žiť životom dôchodcu-odbojára a sporadicky sa venovať prekladom zo srbochorvátčiny a ruštiny či písaniu spomienok.

 Hodnostný postup 
 kadet – od 20. december 1915
 práporčík zdrav. služby – od 1. februára 1916
 štábny kapitán pechoty – od 30. decembra 1922 (s účinnosťou od 1. júla 1920)
 major pechoty – od 7. mája 1939
 povýšený na podplukovník pechoty – od 1. januára 1942
 plukovník pechoty – od 1. augusta 1945
 brigádny generál – od 1. apríla 1948

 Vyznamenania 
 Československý vojnový kríž 1918 (1921)
 Rad „Sokol“ s mečmi (1921)
 Československá revolučná medaila (?)
 Spojenecká medaila Víťazstvo (?)
 Československá medaila Za zásluhy 2.st. (7. júl 1945)
 Rad SNP I. tr. (1946)
 Orden partizanske zvezde (?) (juhoslovanský)
 Krzyz Partyzancki (16.9.1949) (poľský)
 Rad Červenej hviezdy (1964, 1969)
 Orden Otečestvennoj vojny 2-oj stepeni (1969) (sovietsky)
 Rad Víťazného februára (1973)
 Zaslúžilý bojovník proti fašizmu (1974)
Branislav Manica je pochovaný v Bratislave.

 Referencie 

 Externé odkazy 
 Hrob Branislava Manicu – Spolok pre vojenské pietne miesta

Kategória:Slovenskí generáli
Kategória:Slovenské vojenské osobnosti
Kategória:Osobnosti SNP
Kategória:Príslušníci česko-slovenských légií
Kategória:Nositelia Československého vojnového kríža 1914 – 1918
Kategória:Príslušníci Česko-slovenskej armády
Kategória:Slovenské osobnosti druhej svetovej vojny
Kategória:Osobnosti z Tisovca
Kategória:Nositelia Radu Vlasteneckej vojny
Kategória:Nositelia Radu Slovenského národného povstania