Sió

Sió alebo kanál Sió je vodný kanál a rieka v Zadunajsku v Maďarsku. Dĺžka kanálu Sió je 120,8 km. Vodný tok dnes zabezpečuje reguláciu vodnej hladiny Balatonu a vytvára spojenie medzi Balatonom a systémom vodných ciest Európy. 

 Poloha 
Sió odbočuje z jazera Balaton v prístave mesta Siófok, potom pokračuje v dĺžke 120,8 km na juhozápadnom okraji Mezőföldu, a nakoniec dosahuje Dunaj severne od Szekszárdu, pri lese Gemenc, z toho 1497,1 na riečnom kilometri. Klesanie kanálu je v priemere 14,5 cm na kilometer, šírka sa pohybuje od 20 do 30 metrov a hĺbka od 0 do 8,8 metra. Rýchlosť vody môže byť 0,5–4 km/h, v závislosti od odtoku Siófoku a prehradzujúceho účinku Dunaja.

Rieka Sárvíz sa vlieva do Sió pri Sióagárde a rieka Kapos pri Tolnanémedi.

Hladina vody nie je rovnomerná. Značné množstvo vody v jej hornom toku je možné len vtedy, keď je plavidlo v Siófoku otvorené a voda sa vypúšťa z jazera Balaton. Jeho dolný tok závisí najmä od vodného toku rieky Kapos.

 História 
S výstavbou kanálu Sió k rieke Kapos, niekoľko kilometrov juhovýchodne od jazera, začali už Rimania, jeho účelom bolo odvádzať povrchovú vodu zhromaždenú v povodí. Cisár Galérius v roku 292 začal s vyklčovaním obrovských lesov a vyhĺbil predchodcu Sió, ktorý spájal Balaton s Dunajom a dal postaviť plavebnú komoru.

Starší bádatelia uvádzali, že Sió v Balatone už za čias Rimanov umelo odvodňovalo vodu z jazera pomocou stavidla. Árpád Virág vyvrátil existenciu rímskeho splavu prehodnotením všetkých možných historických prameňov a archeologických výsledkov, čím dokázal, že Sió sa na vodnej doprave Balatonu prirodzene podieľalo iba v minulom tisícročí, až do postavenia plavebnej komory v Siófoku. Zmeny vo vodnej hladine jazera Balaton sa počas histórie pohybovali v pomerne širokých medziach. V druhej polovici 18. storočia sa začali prvé kroky k využívaniu jazera a jeho okolia na poľnohospodárstvo a lodnú dopravu. Za vlády Márie Terézie Sámuel Krieger, kartograf a komorný inžinier, ktorému vďačíme za prvú presnú mapu Balatonu, navrhol čiastočné odvodnenie jazera a jeho močiarov. Jeho plán sa dotkol nielen jazera, ale vytvoril aj prepojenie medzi regulačnými prácami riek Sárvíz, Sió a Kapos.
stred|náhľad|792x792bod|Mapa Balatonu od Sámuela Kriegera je prvá mapa, ktorá realisticky a podrobne zobrazila jazero v roku 1776
V rokoch 1821 až 1835 bolo Sió regulované verejnými vlastníkmi od Ozory po Kapos, v dôsledku čoho hladina Balatonu klesla asi o 1 meter. V roku 1862 sa začali nové regulačné práce pod vedením kráľovského komisára grófa Františka Zičiho, vtedy sa pokračovalo v kanalizácii Sió od Ozory až po Balaton, násyp blokujúci odtok jazera bol 23. októbra 1863 demontovaný. , a v dôsledku toho bola hladina Balatonu na najnižšej pozorovanej hladine v decembri 1862, klesla o 0,95 metra a vysušilo sa približne 90 000 hektárov pôdy.

Od polovice 19. storočia ponúkalo jazero Balaton opäť nové, dovtedy neuvažované výhody cestovateľom, ktorí navštívili jeho brehy, a ich spoluobčanom, ktorí si chceli oddýchnuť. Na jazere sa pomaly rozbehla lodná doprava a v roku 1861 sa na južnom brehu objavila dvojica koľajníc južnej železnice. 

Dve silné advokačné skupiny, železničná spoločnosť a vlastníci, sa potom spojili. Regulácia hladiny vody v Balatone sa pre nich stala životne dôležitou otázkou.

Prvá murovaná plavebná komora na kanáli Sió bola postavená v roku 1891. Prvá expanzia kanála začala v roku 1908 a bola dokončená v roku 1936. Výstavbou plavebnej komory v Siófoku sa spor stal aj trvalým. Kedy a koľko vody treba vypustiť a či sú rozmery stavidla (a v tejto súvislosti aj Sió) vyhovujúce potrebám. Okrem poľnohospodárskych a dopravných záujmov sa čoskoro objavili aj potreby cestovného ruchu. V roku 1893 vypočítal Jenő Cholnoky na základe presných meraní hydrografického odboru Vodárenského riaditeľstva priemernú hĺbku jazera na 3 metre. V 10. rokoch 20. storočia geológ Lajos Lóczy, „vedec Balatonu“, napísal o nepravidelnostiach a anomáliách riadenia stavidiel: „Počas veľkého poklesu v roku 1866 púšť- podobné javy sa objavili na piesočnatých oblastiach južného pobrežia; brehy boli suché, škrípal na nich pohyblivý piesok.“ V roku 1879 sa však jazero zaplavilo natoľko, že zmarilo nádeje na stavidlá, že voda zaliala brehy s výškou 1*93 m. Pod vodou bolo v Siófoku, Balatonfüred plážové mólo a promenáda.

Po druhej svetovej vojne, 22. septembra 1947, keď bolo dokončené nové rozšírenie koryta Sió, došlo k regulácii hladiny. 10. apríla 1947 bola najvyššia hladina Balatonu 155 centimetrov, čo o dva roky neskôr, 2. novembra 1949, už len 22 centimetrov. Od otvorenia kanála Sió pre spojenie s Dunajom sa odborníci na vodu domnievajú, že hladinu Balatonu možno udržať v rovnováhe. Vyskytli sa však príklady kolísania 243 centimetrov medzi obdobiami najvyššej a najnižšej hladiny vody.

V roku 2020 sa okrem renovácie vodnej kanalizácie Siófok a rybárskej plavebnej komory začala výstavba novej korytovej priehradovej komory plánovanej pre Balatonkiliti. Cieľom dvoch projektov je rekonštrukcia kanála a v dlhodobom horizonte prispôsobenie vodného hospodárstva Balatonu drasticky zmeneným poveternostným podmienkam spôsobeným klimatickými zmenami.

 Obce pozdĺž kanála 

 Siófok
 Balatonkiliti
 Balatonszabadi
 Siójut
 Szabadhídvég
 Mezőkomárom
 Felsőnyék
 Ozora
 Simontornya
 Pálfa
 Sárszentlőrinc
 Kölesd
 Medina
 Harc
 Sióagárd
 Szekszárd
 Bogyiszló 

 Zdroj