Bombardovanie Bratislavy 16. júna 1944

Bombardovanie Bratislavy 16. júna 1944 (iné názvy: bombardovanie rafinérie Apollo, bombardovanie Apolky) bol prvý nálet amerických vzdušných síl na hlavné mesto vtedajšej Slovenskej republiky počas druhej svetovej vojny. Išlo tiež o prvý útok západných Spojencov (ktorým Slovenská republika vyhlásila vojnu 12. decembra 1941) na slovenské územie a jeden z najničivejších vzdušných útokov na Slovenský štát. Celkovo 158 bombardérov B-24 Liberator 15. leteckej armády zaútočilo 16. júna 1944 v štyroch vlnách na bratislavskú rafinériu Apollo, ktorá bola ich hlavným cieľom, ale aj Zimný prístav a železničný Štefánikov most cez rieku Dunaj. Poškodených bolo i množstvo obytných budov či rôzne významné budovy v meste, napríklad mestská plynáreň, Slovenské národné múzeum. Podľa rôznych odhadov zahynulo 118 až vyše 770 ľudí.

 Predohra 
Dňa 11. decembra 1941 potom, ako Japonsko napadlo Spojené štáty útokom na Pearl Harbor, Nemecko vyhlásilo USA vojnu. Predseda vlády a minister zahraničných vecí Slovenskej republiky Vojtech Tuka vyhlásil vojnu Spojeným štátom a Veľkej Británii v mene SR 12. decembra. Na rozdiel od vojny s Poľskom a Sovietskym zväzom Slovenská republika nepodnikla voči západným mocnostiam žiadne priame vojenské akcie. V lete 1943 sa územie Slovenského štátu dostalo do dosahu amerických vzdušných síl v Stredomorí a koncom roka sa 15. letecká armáda zapojila do ničenia vybraných strategických cieľov v strednej Európe.

Rastúca sila a napokon absolútna vzdušná prevaha západných Spojencov sa v roku 1944 prejavila aj na Slovensku. Mohutné zväzy amerických bombardérov a stíhačiek neohrozene prelietali cez slovenský vzdušný priestor. Až do polovice júna 1944 však územie SR cielene nebombardovali. Slovenská vzdušná obrana preto dostala inštrukciu neútočiť na Američanov, pokiaľ nebudú útočiť oni. Nie je však jasné, či to bolo z toho dôvodu, aby sa pre pripravované protinemecké ozbrojené vystúpenie zachovalo čo najviac bojaschopnej techniky, alebo z obavy pred možnou odplatou v podobe leteckého bombardovania. Tento stav vyvolával dojem, že vojna sa odohráva len medzi mocnosťami a Slovenska sa takmer netýka. Nariadenia Civilnej protileteckej ochrany v podobe zatemňovania či presunov do krytov ľudia často ignorovali.

 Priebeh náletu 
V piatok 16. júna 1944 vyslala 15. letecká armáda zo základní v južnom Taliansku mohutné formácie 489 bombardérov B-24 Liberator a 169 B-17 Flying Fortress pod ochranou 290 stíhačiek – 136 P-51 Mustang, 112 dvojmotorových P-38 Lightning a 42 P-47 Thunderbolt. Cieľmi boli rafinérie vo Floridsdorfe, Kagrane, Lobau, Schwechate a skladisko pohonných hmôt vo Winterhafene pri Viedni v Rakúsku, ale nielen tam. Úlohou 47. bombardovacieho krídla tvoreného štyrmi skupinami bombardérov B-24 bolo vykonať nálet na rafinériu minerálnych olejov Apollo v Bratislave na Slovensku ako aj na ďalšie ciele vojenského charakteru. Rafinéria Apollo sa cieľom amerického leteckého útoku nestala náhodne, pretože sa asi 1,3 % podieľala na produkcii Nemeckej ríše, a podľa americkej rozviedky sa zaraďovala medzi desiatku najväčších producentov ropných produktov v strednej Európe okrem rumunskej Ploješti. V rámci spojeneckej leteckej vojny proti závodom vyrábajúcim ropné produkty pre nemeckú armádu, ako aj pre armády ich spojencov, nemohol tento významný vojenský cieľ ostať mimo záujem plánovačov leteckých útokov.


Ráno 16. júna začalo o 05:55 hod. na talianskej základni Lecce štartovať 41 bombardérov B-24 Liberator 98. bombardovacej skupiny, ktorá patrila do zostavy 47. krídla. O päť minút neskôr ich nasledovalo 43 Liberatorov 376. skupiny zo základne San Pancrazio a 42 B-24 450. skupiny zo základne Manduria. Jeden zo strojov 450. skupiny sa predčasne vrátil na základňu. Ostatné Liberatory 450. skupiny boli organizované v dvoch útočných vlnách vedených Maj. McWhorterom spolu s Lt. Walkerom a druhá vlna Lt. Millerom spolu s Cpt. Jeffersom. Zostavu 47. krídla uzatvorila 449. skupina, ktorá vyslala o 06:20 zo základne Amendola svojich 42 B-24. Následne sa o 06:50 stretli nad mestom San Vito dei Normanni 98. a 450. skupina a o 07:10 sa formovanie 47. krídla uzavrelo pripojením oboch skupín k 376. a 449. skupine. Kompletné krídlo zamierilo k ostrovu Palagruža v Jadranskom mori, kde sa pripojilo k zoskupeniu letiacemu na Viedeň.


Na čele 47. krídla letela 376. skupina pod vedením Lt. Theodora O. Graffa. Bombardéry pokračovali v lete ponad ostrov Hvar a mestá Jajce, Banja Luka a Stoličný Belehrad. V čase 09:42 dosiahlo čelo 376. skupiny obec Hajmáskér. Vtedy na ňu zaútočili stíhači Luftwaffe a Maďarského kráľovského letectva, pričom sa dvojmotorový nemecký Messerschmitt Me 410B-2 (W. Nr. 470106 „M8 biela 15 + -“) zo 4. letky ťažkej stíhacej eskadry ZG 76 zrazil s B-24G-10-NT (42-78209 „The Wheel“; L, #89), ktorý patril 515. bombardovacej letke 376. skupiny. Padajúci Liberator pilotovaný 2nd Lt. Frankom P. Marcusom dopadol pri obci Dolný Štál. Z 10-člennej posádky sa zachránil iba bombometčík 2nd Lt. Donald L. Schoenlein. Me 410 s posádkou tvorenou Staffelkapitänom Lt. Wernerom Mihatschom a Uffz. Wernerom Maleckom sa zrútil pri dedine Ekeč (dnes Okoč). Nemeckí letci zahynuli buď vo vzduchu alebo počas dopadu ich stroja. Palubní strelci bombardérov 449. skupiny vzniesli nároky na zostrelenie piatich Messerschmittov Bf 109 a dvoch Junkersov Ju 388 (v skutočnosti išlo o Me 410), pravdepodobné zostrelenie jedného Bf 109 a poškodenie jedného Bf 109. Strelci 450. skupiny si nárokovali tri Bf 109 a jeden Me 210 (v skutočnosti Me 410) ako zničené a jeden Bf 109 ako poškodený. Stíhaciu ochranu Liberatorom letiacim na Bratislavu zabezpečovalo 34 lietadiel P-51 Mustang patriacich 52. stíhacej skupine, ktorej piloti sa v oblasti jazera Balaton v Maďarsku dostali do boja s približne 50 jednomotorovými a dvojmotorovými stíhačkami, po čom nasledovali ďalšie dva útoky. Letcom 52. skupiny sa v tomto boji podarilo zostreliť 11 nepriateľských lietadiel. Najúspešnejší boli príslušníci 2. stíhacej letky, 2nd Lt. James S. Varnell, Jr., ktorý si nárokoval 2 potvrdené zostrely, a 1st Lt. Daniel J. Zoerb s nárokom na 1,5 zostrelu. Jedinou stratou 52. skupiny počas tejto misie bol P-51B-15-NA (43-24871 s kódovým písmenami WD-C) zo 4. letky, ktorý sa v zmätku vzdušného boja nad Balatonom stal obeťou vlastného stíhača z 1. stíhacej skupiny pilotujúceho P-38 Lightning. Pilot zostreleného Mustangu 2nd Lt. Fred R. Crawford sa po pristátí na padáku stal zajatcom Maďarska. Dostal sa do budapeštianskej väznice a neskôr do tábora Stalag Luft III.


Napriek útoku stíhačov pokračovalo 47. krídlo v plnení svojej úlohy. Nad Dunajskou Stredou sa bombardéry otočili na severozápad a popri Dunaji prileteli k Bratislave, kde zaútočili na rafinériu Apollo, Zimný prístav a železničný Štefánikov most cez rieku Dunaj. O 10:05 hod. sa v meste rozozvučali sirény oznamujúce letecký poplach. Lietadlám trvalo od vyhlásenia poplachu len šesť minút, kým doleteli nad svoj cieľ. V čase 10:11 zhodila prvá vlna 38 Liberatorov z 376. skupiny 89,5 ton bômb na areál rafinérie minerálnych olejov Apollo. K ich útoku sa o 10:15 pridalo 39 B-24 zo 449. skupiny, ktoré z výšky 6 500 – 7 000 metrov zhodili na rafinériu ďalších 95,75 ton leteckých bômb. V tomto čase začali americké lietadlá ostreľovať delostrelecké jednotky protilietadlovej obrany Bratislavy. Protilietadlové batérie, situované v neďalekej Petržalke a na bratislavskom hradnom vrchu, začali posádkam B-24 znepríjemňovať let a bránili im presne zamerať cieľ. Výsledkom bolo zostrelenie dvoch lietadiel, pričom B-24G (42-78104 #76) pilotovaný 2nd Lt. Petrom C. Koegelom zo 723. letky 450. skupiny len poškodili a neskôr sa stal obeťou nemeckých stíhačiek nad dnešnou maďarsko-rakúskou hranicou, južne od Bratislavy. Stroj sa zrútil neďaleko Kapuváru v Maďarsku. Z hlásenia straty tohto lietadla vyplýva, že osem z desiatich členov posádky sa zachránilo na padáku a najmenej jeden bol zajatý. Sgt. Melvin Harris a Sgt. Floyd K. Klock zahynuli. Druhý bombardér, B-24H-10-CF (41-29294 „Miss Minerva II“; C, #26) patriaci 512. letke 376. skupiny, ktorý pilotoval 2nd Lt. Harold B. Drake, zasiahli priamo do prednej časti a po explózii dopadol neďaleko rakúskej obce Nickelsdorf. Zahynulo osem členov posádky. Zachránili sa iba palubný strelec S/Sgt. Theodore M. Maddox spolu s navigátorom 2nd Lt. Walterom S. Mitchellom, ktorých po pristátí na padákoch zajali Rakúšania. Popri tom bol vážne poškodený aj ďalší bombardér 450. skupiny, zatiaľ čo 11 strojov z tej istej jednotky a 20 zo 449. skupiny vyviazlo s ľahkými poškodeniami. Na palubách lietadiel týchto dvoch skupín zahynulo v dôsledku nepriateľskej paľby sedem letcov. Tretia útočná vlna tvorená 38 Liberatormi 450. skupiny zhodila o 10:17 za paľby protilietadlových kanónov v dvoch vlnách 92 ton bômb z výšky 6 0006 200 metrov. B-24 98. skupiny sa dostali nad cieľ ako posledné, pričom 41 lietadiel zhodilo o 10:21 hod. do oblasti rafinérie, už zahalenej hustým dymom, 92,5 ton bômb.


Slovenské stíhacie letectvo proti Američanom nezasiahlo. O 09:20 hod. odštartovali na poplach z piešťanského letiska šiesti piloti Pohotovostnej letky Slovenských vzdušných zbraní na stíhačkách Bf 109G-6 pod velením npor. let. Vladimíra Kriška, ale na mohutný zväz amerických bombardérov a stíhačiek nezaútočili. V čase bombardovania hlavného mesta Slovenska sa nachádzali mimo oblasť Bratislavy v blízkosti iného amerického zväzu vo výške 7 600 metrov. Keď vo vzduchu dostali správu o bombardovaní Bratislavy, bez váhania v pätici zamierili do nebezpečnej oblasti, ale keď tam prileteli, už nemali proti komu zasiahnuť. Americké lietadlá už z priestoru odlietali, a tak neucelená zostava slovenského roja nakoniec zamierila na piešťanské letisko. Napriek tomu, že slovenskí stíhači nemohli z objektívnych príčin ani sčasti eliminovať americký letecký útok, ich príslušníci Nemeckej leteckej misie na Slovensku neprávom označili za zbabelcov. Táto urážka nakoniec vyústila do útoku osemčlennej skupiny slovenských stíhačov na americký bombardovací zväz o 10 dní neskôr, ktorý si vyžiadal životy troch pilotov a znamenal tiež stratu šiestich moderných lietadiel Bf 109G-6, s ktorými sa počítalo v pripravovanom ozbrojenom vystúpení proti Nemecku.

 Výsledky náletu 

Američania zhodili na Bratislavu celkovo 369 ton bômb, ktoré okrem rafinérie Apollo zasiahli aj Zimný prístav, kde potopili 15 lodí (vrátane 6 vlečných a 4 tankových člnov), železničný Štefánikov most cez rieku Dunaj, budovu dnešného Slovenského národného múzea na Vajanského nábreží, Ministerstvo dopravy a verejných prác na Kempelenovej ulici, Dunajské kasárne, budovu vtedajšieho Slovenského rozhlasu na Jakubovom námestí, ako aj ďalšie budovy na Drevenej ulici, Suchom mýte, Tallerovej ulici, Vysokej ulici, Karadžičovej ulici, Grösslingovej ulici a v Petržalke. Niekoľko bombardérov tiež zhodilo svoje bomby do Dunaja v dôsledku ich primrznutia ku konštrukcii bombovnice. Civilné obyvateľstvo Slovenska po prvýkrát počas druhej svetovej vojny zažilo hrôzy leteckej vojny. Hlásna služba však nálet verejnosti neavizovala. Objekty s rôznymi horľavinami vybuchovali či horeli ešte dlho po bombardovaní, keďže niektoré bomby boli časované, vybuchovali neskôr a spôsobovali dodatočné požiare a škody. Záchranné práce boli preto veľmi nebezpečné a záchranári museli postupovať opatrne. Hlavné mesto sa naraz ocitlo bez vody, elektriny aj plynu. Škody sa odhadovali na vyše 300 miliónov korún slovenských.

Americké velenie letectva zhodnotilo výsledky náletu ako veľmi dobré, pretože bratislavská rafinéria bola zničená na 80 %. Podľa dobových správ zahynulo v areáli rafinérie počas náletu 74 zamestnancov. Ďalšími obeťami boli náhodné osoby v meste, kde dopadli americké bomby. V bratislavských nemocniciach po nálete ošetrili 585 osôb a 717 osôb bolo nezvestných. Podľa neskorších správ prišlo o život pri prvom americkom leteckom útoku na Slovensko celkovo 118 ľudí. Údaje o obetiach sa rôznia. Rôzne zdroje stanovili množstvo zabitých na 300 osôb, ale podľa Civilnej protileteckej obrany (CPO) SR počet obetí presiahol číslo 770. Medzi spomínanými obeťami boli podľa dostupných informácií len traja vojaci slovenskej armády, zvyšok boli zamestnanci rafinérie a iní civilisti. Pohrebu obetí na vtedajšom Ústrednom cintoríne v Slávičom údolí 19. júna sa zúčastnili tisícky ľudí. Deň po nálete tlačová agentúra STK pragmaticky upozorňovala obyvateľov Bratislavy, aby sa nedotýkali neznámych zhodených predmetov a každý nález hneď ohlásili orgánom bezpečnostnej služby alebo službe CPO. Nevybuchnuté bomby a kontaminovaná pôda sužovali okolie rafinérie ešte desiatky rokov po nálete. Americké vzdušné sily bombardovali Bratislavu po 16. júni 1944 ešte päťkrát, a to 20. septembra 1944 (opäť rafinériu Apollo), 14. októbra 1944 (železničný uzol a most cez Dunaj), 6. decembra 1944 (nálety na železničné stanice v Bratislave a v Devínskej Novej Vsi), 7. februára 1945 (nálet na Zimný prístav) a 26. marca 1945 (nálet na železničnú stanicu v Rači). Vzdušné sily Červenej armády bombardovali Bratislavu v dňoch 21. a 22. februára 1945, pričom cieľom boli kasárne, železnica a vojenské letisko Vajnory. Sovietske lietadlá potom ešte v marci 1945 bombardovali nefungujúcu Apolku a v noci z 1. na 2. apríla aj mesto.

 Referencie 

 Literatúra 




 Pozri aj 
 Apollo (podnik)
 Beatrix Pospíšilová Čelková – členka protinacistického odboja, ktorej informácie boli využité pri plánovaní náletu
 Bombardovanie Slovenska v rokoch 1939 – 1945

 Iné projekty 

 Externé odkazy 
 Škody po pombardovaní na fotografiách Pavla Poljaka (Web umenia SNG)

Bratislava, 1944-06-16
Kategória:Dejiny Bratislavy
Kategória:16. jún
Kategória:1944 na Slovensku