Lesia Ukrajinka

Lesia UkrajinkaUkrajinka, Lesia In: Pyramída. č. 180. UhoUru. 1986. s. 5732 (vlastným menom Larysa Petrivna Kosačová; * 25. február 1871, Zviaheľ, Ruská ríša, dnes Ukrajina† 1. august 1913, Surami, Ruská ríša, dnes Gruzínsko) bola ukrajinská spisovateľka (poetka, prozaička, dramatička), prekladateľka a literárna kritička,Lesya Ukrainka In: ktorá pozdvihla ukrajinskú literatúru na európsku úroveň.

Z hľadiska štýlu býva Ukrajinka označovaná za významnú predstaviteľku ukrajinskej moderny alebo za priamu predchodkyňu modernej ukrajinskej poézie. Jej dielo zároveň vychádzalo z novoromantizmu, symbolizmu a impresionizmu.

Jej najvýznamnejším dielom je dramatická rozprávková hra (feéria) Lisova pisňaslov. Lesná pieseň, ktorá vyšla aj v slovenskom preklade (1960).

Pamätníky dedikované Ukrajinke dnes stoja na viacerých miestach vo svete, vrátane Kyjeva, Lucku, Surami, Toronta, Clevelandu či Moskvy. Jej podobizeň sa nachádza na dvestohryvnovej bankovke.

 Život 
náhľad|anonymný autor, portrétna fotografia Lesie Ukrajinky v mladosti, asi po 1880|vľavo
Narodila sa v dnešnom Zviaheli (v rokoch 17952022 Novohrad Volynskyj), do šľachtickej rodiny Kosačovcov (), ktorej pôvod sa tradične vedie až k stredovekým Kosačovcom z Bosny. Jej matkou bola ukrajinská spisovateľka a aktivistka Olena Pčilka (Kosačová, rod. Drahomanová), otcom bol právnik a verejný činiteľ Petro Antonovyč Kosač. Ukrajinkiným bratom bol spisovateľ a prekladateľ Mychajlo Kosač,K nemu:  okrem toho mala viacero mladších súrodencov. Detstvo prežila sčasti v Lucku a neskôr v Kolodiažne. Od mladosti trpela tuberkulózou, v dôsledku čoho vzdelanie získavala najprv od matky, neskôr od súkromných učiteľov. Za účelom liečby navštívila viaceré krajiny (Rakúsko-Uhorsko, Nemecko, Egypt, Taliansko a Kaukaz).

Učila sa dejiny, literatúru a cudzie jazyky. Ovládala početné európske jazyky. Povedľa najfrekventovaneších slovanských jazykov (ruština, poľština, bulharčina), hovorila tiež po latinsky, grécky a ovládala tiež väčšinu jazykov Západnej Európy. Ako devätnásťročná napísala pre svoje sestry učebnicu dejín. Básne písala už ako deväťročná. Básnické prvotiny vydala už pod svojím pseudonymom v dvanástich rokoch (1884), v časopise Zoria.

vľavo|náhľad|Ivan Ivanovyč Truš, Portrét Lesie Ukrajinky, olej na dreve, 1900, dnes Nacionaľnyj muzej u Ľvovi imeni Andreja Šeptyckoho, ĽvovNeskôr sa spolu s rodinou presťahovala do Kyjeva. Jej svetonázor ovplyvnil najmä brat jej matky, politický mysliteľ, publicista a ukrajinský národovec a profesor Mychajlo Drahomanov.K nemu:  Bola aktívna v ukrajinskom boji proti cárizmu a pripojila sa k ukrajinským marxistickým organizáciám. V roku 1902 dokonca do ukrajinčiny preložila Manifest komunistickej strany. Jej orientácia k ľavicovým hnutiam sa ešte viac prehĺbila po revolúcii v roku 1905. V roku 1907 bola nakrátko zatknutá a aj po prepustení bola pod dohľadom cárskej polície. Ukrajinkinu kritiku náboženstva neskôr komunistická propaganda používala, podobne ako pri iných ukrajinských spisovateľoch, neobjektívnym spôsobom na obhajobu ateizmu.

V roku 1907 sa vydala za právnika a etnológa Klymenta Kvitku.K nemu:  Spolu s Filaretom Kolessom a svojím manželom organizovala národopisné výpravy na zaznamenávanie ukrajinských epických piesní (1908). Sama viaceré naspievala. Hoci bola väčšinu svojho života chorá a často bola mesiace pripútaná na lôžko, napísala značné množstvo diel. Posledných pár rokov svojho života strávila rekonvalescenciami v Egypte a na Kaukaze. Zomrela v roku 1913 gruzínskom Surami. Je pochovaná na cintoríne Bajkove v Kyjeve.

 Dielo 
Ukrajinka písala lyricko-reflektívne básnické zbierky (Na krylach piseňslov. Na krídlach piesní, 1893; Dumy i mrijislov. Dumy a túžba, 1899; Vidhukyslov. Ozveny, 1902.), „v ktorých smerovala od intímne romantických nálad k občianskemu pátosu so zdôraznením vlastnej individuality“, inými slovami: spájala v nich ľúbostné motívy s občianskymi a vlastenecké s univerzálnymi.

náhľad|Ukrajinská poštová známka s motívom Lesnej piesne od Lesie Ukrajinky, 2020
Jej najvýznamnejším dielom je dramatická féeria Lesná pieseň (1911). Ide o Ukrajinkinu jedinú drámu z domáceho ukrajinského prostredia, v ktorej oslávila volynskú prírodu, úprimnú lásku i slobodu ľudských vzťahov. Dielo zobrazuje svet prírody a jej mytologických postáv v protiklade s reálnym svetom ľudí. Rozpráva príbeh nešťastnej lásky dedinského mládenca Lukáša a Mavky, ktorá predstavuje životodarné sily prírody.náhľad|Hrob Lesie Ukrajinky, cintorín Bajkove, Kyjev|vľavoOkrem toho napísala napríklad poém Davňa kazka, Dosvitni ohniSvetlá pred úsvitom, Contra spem spero! (1890), v ktorej povzbudzuje sklamaných, aby pokračovali v boji. Dobyvačné vojny odsúdila v epickej básni Robert Bruce, kráľ škótsky (1893).

Napísala viac ako 20 drám, medzi nimi: Kaminnyj hospodarKamenný pán (ukrajinská verzia Dona Juana) či veršované drámy Osinnja kazkaslov. Jesenná rozprávky, V katakombachslov. V katakombách (či Katakomby, 1905), Kassandra, či U puščislov. V púšti. V dráme Rufin a Priscilla (1908) poukázala na pozadí Rímskej ríše na pomery v cárskom Rusku a politické otázky v Rusku riešila aj v diele Orhijaslov. Orgia (1913). V cudzokrajných historických námetoch sa snažila o vyjadrenie aktuálnych spoločenských a mravných problémov.

Podľa autorov Historical Dictionary of Ukraine: „zmodernizovala poetiku ukrajinskej drámy prenikavejším dialógom, väčšou komplexnosťou a symbolickou scénou, ako aj presunutím dôrazu z vonkajšej akcie na vnútorný konflikt.“ Jej metódy majú bližšie k romantizmu ako k realizmu. Predovšetkým ideovou a tematickou orientáciou, ako aj umeleckými prostriedkami sa však zásadne odlišovala od ukrajinských novoromantikov, najmä symbolistov. Hoci svoje obrazy tvorila na historickom materiáli, minulosť neidealizovala. Nenávidiac utláčateľskú realitu cárskeho Ruska, neoddávala sa pesimizmu, ale naopak vyzývala k boju za úplné oslobodenie od všetkého útlaku a za zrušenie vykorisťovania človeka druhým človekom. Jej romantizmus bol preniknutý revolučnou náladou.

náhľad|Ukrajinka na dvestohryvnovej bankovke
Do ukrajinčiny tiež prekladala svetovú literatúru z nemčiny, taliančiny, poľštiny a francúzštiny, ruštiny: Danteho, Shakespeara, Byrona, Huga, Turgeneva, výber z egyptského, indického a talianskeho folklóru, no najmä Heinricha Heineho. V roku 1902 preložila do ukrajinčiny Manifest komunistickej strany. Inšpirovala sa svetovými i ukrajinskými autormi (napríklad Taras Ševčenko).

V slovenčine vyšiel výber z jej diela nazvaný Sedem strún (1965) či diela Lesná pieseň (1960) a Kamenný pán (1971). Viaceré jej diela vyšli v češtine.

 Poznámky 

 Referencie 

 Ďalšia literatúra 

 Encyklopédie, slovníky & a pod. 




 Preklady 


 Iné projekty 

Kategória:Ukrajinskí spisovatelia
Kategória:Ukrajinskí básnici
Kategória:Ukrajinskí dramatici
Kategória:Ukrajinskí prekladatelia
Kategória:Úmrtia na tuberkulózu