Vasilij Alexandrovič Archipov

Vasilij Alexandrovič Archipov (; * 30. január 1926, Staraja Kupavna, Moskovská oblasť, ZSSR – † 19. augusta 1998, Železnodorožnyj, Moskovská oblasť, Rusko) bol sovietsky námorný dôstojník, viceadmirál (1981). Počas tzv. kubánskej raketovej krízy pôsobil ako náčelník štábu 69. brigády ponoriek sovietskej Severnej flotily. 27. októbra 1962 napriek vyhrotenej situácii na palube sovietskej ponorky B-59 neschválil odpal torpéda s taktickou jadrovou zbraňou nariadený veliteľom ponorky proti americkému námornému zväzu a tým s veľkou pravdepodobnosťou predišiel jadrovej vojne.

 Životopis 
Sovietsky námorný dôstojník Vasilij Alexandrovič Archipov sa narodil 30. januára 1926 v roľníckej rodine v mestečku Staraja Kupavna neďaleko Moskvy. Jeho otcom bol Alexander Nikolajevič Archipov (1889–1960), matkou Mária Nikolajevna rodená Kozyrevová (1901–1970). Za manželku si vzal učiteľku Olgu Grigorevnu, s ktorou bol ženatý od roku 1952, kedy sa im narodila dcéra Jelena. Učil sa na Tichomorskej vysokej námornej škole. V roku 1945 zasiahol na palube mínolovky sovietskej Tichooceánskej flotily do bojov 2. svetovej vojny proti Japonskému cisárstvu. Po skončení vojny pokračoval v štúdiách na Kaspickej vysokej námornej škole v azerbajdžanskom meste Baku, školu úspešne absolvoval v roku 1947.

Následne slúžil ako dôstojník na ponorkách Čiernomorskej, Baltskej a Severnej flotily. V júli 1961 ako zástupca kapitána Nikolaja Vladimiroviča Zatejeva pomohol predísť vzbure na vtedy novej sovietskej jadrovej ponorke triedy Hotel K-19 s balistickými raketami na palube. Ponorka mala vážnu poruchu, prehrieval sa jadrový reaktor a Archipov pomáhal s opravami, pričom dostal istú dávku ožiarenia.

Po udalostiach kubánskej raketovej krízy (pozri samostatnú kapitolu nižšie) zostal v sovietskom námorníctve a postupoval vyššie na rebríčku hodností a funkcií. Stal sa veliteľom ponorkovej brigády, potom veliteľom ponorkovej divízie, v roku 1975 kontradmirálom a následne náčelníkom Kaspickej vysokej námornej školy S. M. Kirova v Baku (kde v mladosti študoval). V roku 1981 mu bola udelená hodnosť viceadmirála. V polovici 80. rokov odišiel do výslužby.

Zomrel 19. augusta 1998 vo veku 72 rokov (zrejme aj dôsledkom rádioaktívneho ožiarenia) v mestečku Železnodorožnyj v Moskovskej oblasti.

 Úloha v Kubánskej kríze 
Počas tzv. Karibskej krízy 1. októbra 1962 dostala štvorica sovietskych ponoriek 69. brigády ponoriek Severnej flotily rozkaz vyplávať z Murmansku do oblasti v blízkosti Kuby. Išlo o ponorky B-4 (kapitán Rurik Ketov), B-36 (kapitán Alexej Dubivko), B-59 (kapitán Valentin Savickij) a B-130 (kapitán Nikolaj Šumkov). Boli to diesel-elektrické ponorky typu objekt 641 (v kóde NATO trieda Foxtrot). Každá z ponoriek mala odstránené číslo z veže pre sťaženie identifikácie a niesla celkom 22 torpéd, medzi nimi bolo aj jadrové (o sile 15 kiloton TNT, čo bolo porovnateľné s hirošimskou atómovou bombou). Námorníctvo USA (US Navy) vykonávalo na príkaz amerického prezidenta J.F. Kennedyho námornú blokádu Kuby, účelom ktorej bolo podporiť vyhlásené embargo a zamedziť tak legálnym dodávkam zbraní a materiálu na „ostrov slobody“ (ako sa Kuba občas označuje). Američania začali hon na sovietske ponorky s cieľom prinútiť ich k vynoreniu a identifikácii. Priamy útok nebol povolený. Nevedeli však, že ponorky nesú okrem konvenčných zbraní aj jadrové. Nevedeli tiež to, že podmienky na sovietskych ponorkách boli veľmi náročné a že ich kapitáni majú v prípade amerického útoku právo použiť jadrové zbrane. Súčasťou prenasledovania bolo zhadzovanie cvičných hlbinných náloží (PDC – practice depth charges), ktoré mali prinútiť ponorky k vynoreniu. Tým však americké lode podstupovali značné riziko; po týždňoch stiesnených podmienok v morských hlbinách dlho bez vynorenia, bez kontaktu s moskovským velením a bez vedomia, že hlbinné nálože neobsahujú skutočnú trhavinu, mohla posádka ponorky (resp. ich velitelia) zareagovať protiútokom. Americkým námorným silám sa podarilo po intenzívnom prenasledovaní prinútiť k vynoreniu tri zo štyroch sovietskych ponoriek (B-36, B-130 a B-59). Štvrtú ponorku B-4 sa nepodarilo vypátrať. Udalosti na ponorke B-59 vedené kapitánom Savickým boli najdramatickejšie, hoci incident s možnosťou použitia jadrovej zbrane bol údajne zaznamenaný aj na palube B-130.

27. októbra 1962 sa americkej námornej jednotke zloženej z 11 torpédoborcov a lietadlovej lode USS Randolph (CV-15) podarilo zachytiť neznámu ponorku (išlo o B-59), ktorú začali prenasledovať a zhadzovať na ňu cvičné hlbinné nálože. Kapitán Savickij, ktorý nemal rádiové spojenie s Moskvou, sa domnieval, že vypukli vojnové operácie. Mal v úmysle použiť proti útočníkom jadrové torpédo, na jeho odpálenie ale bol potrebný jednomyseľný súhlas troch členov: okrem kapitána, ešte Archipova, náčelníka štábu 69. brigády ponoriek a teda služobne najstaršieho dôstojníka na palube, a politického zástupcu Ivana Semjo Maslenikova. Proti bol iba Archipov, ktorému sa argumentmi podarilo presvedčiť kapitána, aby sa vynoril a čakal na inštrukcie z Moskvy. Vynoreniu sovietskej ponorky asistovala štvorica amerických torpédoborcov: USS Beale (DD-471), USS Cony (DD-508), USS Lowry (DD-770) a USS Murray (DD-576). Američania dbali na opatrnosť a aby ukázali, že nemajú nepriateľské úmysly, signalizovali na vynorenú ponorku ponuku pomoci (mali podozrenie, že má technický problém). Kapitán Savickij ponuku odmietol. Potom sovietske plavidlo nabralo východný kurz a v sprievode amerických hladinových lodí z oblasti odplávalo. Ďalšie tri zúčastnené ponorky tiež dostali z Kremľa rozkaz na návrat.

V knihe Kubinskaja samba kvarteta Fokstrot (po rusky Кубинская самба квартета «Фокстрот», vydanej v roku 2002, po slovensky možno preložiť ako Kubánska samba kvarteta Foxtrotov) autora Alexandra Mozgovoja opísal svoj pohľad Vadim Pavlovič Orlov, priamy účastník udalostí. Prezentuje ich takto: Kapitán Savickij údajne stratil nervy a „totálne vyčerpaný“ z prenasledovania a nemožnosti nadviazať rádiové spojenie s Moskvou, nariadil pripraviť jadrové torpédo na odpal. Zareval: „Zničíme ich! Zomrieme tiež, ale všetky ich potopíme!" Zástupca kapitána Archipov ho upokojil a spoločne potom urobili rozhodnutie vynoriť sa. Orlovov popis je sporný do tej miery, že ostatní kapitáni sovietskych ponoriek neverili, že by Savickij taký rozkaz vydal.

 Poznámky 

 Referencie 

 Iné projekty 

 Zdroj 

Kategória:Ruské vojenské osobnosti
Kategória:Sovietske osobnosti studenej vojny
Kategória:Nositelia Radu červenej zástavy
Kategória:Nositelia Radu Vlasteneckej vojny