Druhá perzská invázia do Grécka

Druhá perzská invázia do Grécka (480 – 479 pred Kr.) sa odohrala počas grécko-perzských vojen, keď sa perzský kráľ Xerxes I. snažil dobyť celé Grécko. Invázia bola priamou odpoveďou na porážku prvej perzskej invázie do Grécka (492 – 490 pred Kr.) v bitke pri Maratóne, ktorá ukončila pokusy Daerioa I. podmaniť si Grécko. Po Daeriovej smrti strávil jeho syn Xerxes niekoľko rokov plánovaním druhej invázie, pričom zhromaždil obrovskú armádu a námorníctvo. Aténčania a Sparťania viedli grécky odpor. Približne desatina gréckych mestských štátov sa pripojila k úsiliu „spojencov“; väčšina zostala neutrálna alebo sa podriadila Xerxovi.

Invázia sa začala na jar roku 480 pred Kr., keď perzská armáda prekročila Hellespont a pochodovala cez Tráciu a Macedóniu do Tesálie. Perzský postup bol zablokovaný pri Termopylskom priesmyku malou spojeneckou silou pod vedením spartského kráľa Leónidasa I.; súčasne bola perzská flotila zablokovaná spojeneckou flotilou pri úžine Artemision. V slávnej bitke pri Termopylách zadržala spojenecká armáda perzskú armádu tri dni, kým nebola porazená. Spojenecká flotila tiež odolala dva dni perzským útokom v bitke pri Artemisiu, ale keď sa k nim dostali správy o katastrofe pri Termopylách, stiahli sa do Salaminy. 

Po Termopylách pripadla celá Eubója, Fókis, Boiótia a Atika perzskému vojsku, ktoré dobylo a vypálilo Atény. Väčšia spojenecká armáda však opevnila úzku Korintskú šiju a chránila Peloponéz pred perzským dobytím. Obe strany sa tak snažili o námorné víťazstvo, ktoré by mohlo jednoznačne zmeniť priebeh vojny. Aténskemu generálovi Themistoklovi sa podarilo prilákať perzské námorníctvo do úzkych Salamínských prielivov, kde sa obrovské množstvo perzských lodí stalo neorganizované a spojenecké flotily ich zdrvujúco porazili. Spojenecké víťazstvo pri Salamíne zabránilo rýchlemu ukončeniu invázie a Xerxes zo strachu, že uviazne v Európe, sa stiahol do Ázie a nechal svojho generála Mardonia, aby dokončil dobytie s elitou armády. 

Nasledujúcu jar Spojenci zhromaždili najväčšiu armádu hoplitov a vydali sa na sever od Isthmu, aby konfrontovali Mardonia. V nasledujúcej bitke pri Platajách grécka pechota opäť dokázala svoju prevahu, spôsobila Peržanom ťažkú porážku a zabila Mardonia. V ten istý deň zničilo spojenecké námorníctvo cez Egejské more v bitke pri Mykalé zvyšky perzského námorníctva. Touto dvojitou porážkou bola invázia ukončená a perzská moc v Egejskom mori bola vážne narušená. Gréci sa presunuli do ofenzívy a nakoniec vyhnali Peržanov z Európy, ostrovov v Egejskom mori a Iónie predtým, ako sa vojna v roku 479 pred Kr. definitívne skončila.

 Zdroje 

Hlavným zdrojom veľkých grécko-perzských vojen je grécky historik Hérodotos. Hérodotos, ktorý bol nazývaný „otcom histórie“, sa narodil v roku 484 pred Kr. v Halikarnase v Malej Ázii (vtedy pod perzskou nadvládou). Svoj „Enquiries“ (grécky – Historia; slovensky – Dejiny) napísal okolo roku 440 – 430 pred Kr., pričom sa pokúšal vystopovať počiatky grécko-perzských vojen, ktoré boli stále relatívne nedávnou históriou (vojny sa napokon skončili v r. 450 pred Kr.). Jeho prístup bol úplne nový a prinajmenšom v západnej spoločnosti sa zdá, že vymyslel „históriu“, ako ju poznáme. Ako hovorí Holland: „Po prvý raz sa kronikár rozhodol vystopovať pôvod konfliktu nie v minulosti tak vzdialenej, aby bola úplne rozprávková, ani v rozmaroch a prianiach nejakého boha, ani v tvrdeniach ľudí manifestovať osud, ale skôr vysvetlenia, ktoré si mohol osobne overiť.“

Niektorí následní starovekí historici, napriek tomu, že nasledovali jeho kroky, Hérodota kritizovali, počnúc Thoukydidom. Napriek tomu sa Thoukydides rozhodol začať svoje dejiny tam, kde Hérodotos skončil (pri obliehaní Sestosu), a preto mal evidentne pocit, že Hérodotove dejiny sú dostatočne presné na to, aby ich nebolo potrebné prepisovať alebo opravovať. Ploutarchos kritizoval Hérodota vo svojej eseji „O zlomyslnosti Hérodota“, v ktorej ho opísal ako „Philobarbaros“ (milovník barbarov), za to, že nie je dostatočne progrécky, čo naznačuje, že Hérodotos mohol v skutočnosti odviesť rozumnú prácu, aby bol nestranný. Negatívny pohľad na Hérodota sa preniesol do renesančnej Európy, hoci zostal dobre čitateľný. Od 19. storočia však jeho povesť dramaticky rehabilitovali archeologické nálezy, ktoré opakovane potvrdili jeho verziu udalostí. Prevládajúci moderný názor je, že Hérodotos vo svojeom diele Historia vo všeobecnosti odviedol pozoruhodnú prácu, ale na niektoré jeho špecifické detaily (najmä počty vojsk a dátumy) by sa malo pozerať skepticky. Napriek tomu stále existujú niektorí historici, ktorí veria, že Hérodotos si veľkú časť svojho príbehu vymyslel.

Grécky historik Diodóros Sicilský zo Sicílie, píšuci v 1. storočí pred Kr. vo svojom diele Bibliotheca Historica, tiež poskytuje správu o grécko-perzských vojnách, čiastočne odvodenú od skoršieho gréckeho historika Ephora. Tento popis je celkom v súlade s Herodotovým. Grécko-perzské vojny sú popísané menej podrobne aj mnohými inými starovekými historikmi vrátane Ploutarcha, Ktésiasa a spomínajú sa na aj iní autori, ako napríklad dramatik Aischylos. Niektoré Hérodotove špecifické tvrdenia podporujú aj archeologické dôkazy, ako napríklad Hadí stĺp.

 Pozadie 

Grécke mestské štáty Atény a Eretria podporovali neúspešné iónske povstanie proti Perzskej ríši pod vedením Dareia I. v rokoch 499 – 494 pred Kr. Perzská ríša bola ešte relatívne mladá a náchylná k nepokojom medzi poddanými. Navyše, Dareios bol uzurpátor a strávil veľa času hasením vzbúr proti jeho vláde. Iónska povstanie ohrozilo integritu jeho ríše a Dareios sa tak zaviazal potrestať zúčastnených (najmä tých, ktorí ešte nie sú súčasťou ríše). Videl tiež príležitosť rozšíriť svoje impérium do nejednotného sveta starovekého Grécka. Predbežná výprava pod vedením Mardonia v roku 492 pred Kr. na zabezpečenie pozemných prístupov ku Grécku sa skončila opätovným dobytím Trácie a prinútila Macedóniu, aby sa stala plne podriadeným kráľovstvom v časti Perzie. Predtým bolo vazalom už koncom 6. storočia pred Kr., ale zostalo v autonómii a ešte nebolo úplne podriadené.
náhľad|Mapa zobrazujúca grécky svet v čase invázie
vľavo|náhľad|Sparťania hádzajúci perzských vyslancov do studne.
V roku 491 pred Kr. poslal Dareios emisárov do všetkých gréckych mestských štátov a požiadal ich o dar „zeme a vody“ na znak ich podriadenosti jemu. Väčšina gréckych miest, ktorá v predchádzajúcom roku preukázala svoju moc, sa mu zaviazala. V Aténach však boli veľvyslanci postavení pred súd a potom popravení; v Sparte ich jednoducho zhodili do studne. To znamenalo, že Sparta bola teraz skutočne vo vojne s Perziou. (Neskôr, s cieľom upokojiť Xerxa, ktorý sa chystal začať druhú perzskú inváziu do Grécka po nástúpení na trón po svojom otcovi Dareiovi, boli dvaja Sparťania dobrovoľne poslaní do Sús na popravu, ako odčinenie za smrť perzských heroldov, ktorých predtým poslal Dareios.)

Dareios tak dal dohromady ambicióznu pracovnú skupinu pod vedením Dátisa a Artaferna v roku 490 pred Kr., ktorá zaútočila na Naxos, predtým, než sa podrobila ostatným Kykladským ostrovom. Pracovná skupina sa potom presunula na Eretriu, ktorú obkľúčila a zničila. Nakoniec sa presunula k útoku na Atény, pričom sa vylodila v zálive Maratón, kde sa stretla s početnou presídlenou aténskou armádou. V nasledujúcej bitke pri Maratóne dosiahli Aténčania pozoruhodné víťazstvo, ktoré malo za následok stiahnutie perzskej armády do Ázie.

Dareios preto začal vytvárať obrovskú novú armádu, ktorou si chcel úplne podmaniť Grécko; v roku 486 pred Kr. sa však jeho egyptskí poddaní vzbúrili a každú grécku výpravu odložili na neurčito. Dareios zomrel pri príprave na pochod na Egypt a perzský trón prešiel na jeho syna Xerxa I. Xerxes rozdrvil egyptskú vzburu a veľmi rýchlo odštartoval prípravy na inváziu do Grécka. 

 Perzské prípravy 
Keďže malo ísť o rozsiahlu inváziu, vyžadovalo si to dlhodobé plánovanie, hromadenie zásob a odvod. Rozhodlo sa, že Xerxove pontónové mosty budú zriadené, aby umožnili jeho armáde prejsť cez Hellespont do Európy, a že by mal byť vykopaný kanál cez úžinu hory Athos (okolo ktorej bola v roku 492 pred Kr. zničená perzská flotila). Kampaň sa však o rok oneskorila pre ďalšie povstanie v Egypte a Babylonii.  

V roku 481 pred Kristom, po zhruba štyroch rokoch príprav, Xerxes začal zhromažďovať jednotky na inváziu do Európy. Hérodotos uvádza mená 46 národov, z ktorých boli povolaní vojaci. Perzská armáda bola zhromaždená v Malej Ázii v lete a na jeseň roku 481 pred Kr. Vojská z východných satrapií sa zhromaždili v Kritale v Kapadócii a Xerxes ich viedol do Sard, kde prezimovali. Skoro na jar sa presunuli do Abydosu, kde sa spojili s armádami západných satrapií. Potom armáda, ktorú Xerxes zhromaždil, pochodovala smerom k Európe a prekročila Hellespont po dvoch pontónových mostoch.

 Veľkosť perzského vojska 

 Armáda 
Počty jednotiek, ktoré Xerxes zhromaždil pre druhú inváziu do Grécka, boli predmetom nekonečných sporov, pretože počty uvádzané v starovekých prameňoch sú skutočne veľmi veľké. Hérodotos tvrdil, že celkovo bolo 2,5 milióna vojenského personálu sprevádzaného rovnakým počtom podporného personálu. Básnik Simónides, ktorý bol súčasníkom, hovorí o štyroch miliónoch; Ktésias na základe perzských záznamov uviedol 800 000 ako celkový počet armády (bez podporného personálu), ktorú zhromaždil Xerxes. Hoci sa predpokladalo, že Hérodotos alebo jeho zdroje mali prístup k oficiálnym záznamom Perzskej ríše o vojskách zapojených do výpravy, moderní vedci majú tendenciu odmietať tieto údaje na základe znalosti perzských vojenských systémov, ich logistických možností, gréckeho vidieka a zásob dostupných na trase armády. 

Moderní učenci tak vo všeobecnosti pripisujú čísla uvedené v starovekých prameňoch výsledkom nesprávnych výpočtov alebo zveličovania zo strany víťazov alebo dezinformácií Peržanov v období pred vojnou. O tejto téme sa intenzívne diskutovalo, ale moderný konsenzus sa točí okolo čísla 200 000 alebo 300 000 – 500 000 vojakov. Napriek tomu, nech už boli skutočné čísla akékoľvek, je jasné, že Xerxes túžil zabezpečiť úspešnú výpravu zhromaždením drvivej početnej prevahy na súši aj po mori, a tiež, že veľká časť armády zomrela na hlad a choroby a do Ázie sa už nikdy nevrátila.  

Skorý a veľmi vplyvný moderný historik George Grote udal tón vyjadrením nedôverčivosti k číslam, ktoré uviedol Hérodotos: „Pripustiť tento ohromujúci súčet alebo čokoľvek, čo sa mu blíži, je zjavne nemožné.“ Groteho hlavnou námietkou je problém zásobovania, aj keď tento problém podrobne neanalyzuje. Neskorší vplyvný historik J. B. Bury nazýva Hérodotove čísla „úplne báječné“ a usudzuje, že perzských pozemných síl mohlo byť 180 000. Hlavným limitujúcim faktorom pre veľkosť perzskej armády, ktorý ako prvý navrhol Sir Frederick Maurice (britský dopravný dôstojník), je zásoba vody. Maurice navrhol, že rieky v tomto regióne Grécka by mohli nasýtiť 200 000 mužov a 70 000 zvierat. Ďalej naznačil, že Hérodotos si mohol pomýliť perzské výrazy pre chiliarchiu (1 000) a myriarchiu (10 000), čo viedlo k desaťnásobnému zveličovaniu. Iní ranní novovekí učenci odhadovali, že pozemné sily zúčastňujúce sa invázie boli 100 000 vojakov alebo menej, na základe logistických systémov dostupných pre Antikov. 

 Zdroj 

Kategória:Grécko-perzské vojny
Kategória:Dejiny Grécka