Turovité

Turovité alebo bovidyBURNIE, D. Zviera. Bratislava: Ikar, 2002, S. 244 (iné názvy pozri na začiatku kapitoly Systematika) sú veľká čeľaď prežúvavavých párnokopytníkov.

Patria sem tury (hovädzí dobytok), bizóny, byvoly, antilopy, kozy, ovce a ostatné príbuzné druhy. Vyskytujú sa najviac v Afrike, menej v Ázii, Európe a v Severnej Amerike. 

Názov “Bovidae” dal tejto čeľadi britský zoológ John Edward Gray v roku 1821. Názov “Bovidae” je kombináciou predpony bov- (z latinského bos, “vôl”) a prípony -idae.

 Systematika 
Dutorožce, Bovoidea  
V minulosti sa čeľaď turovité nazývala dutorožce (iné názvy: dutorohé, staršie: dutorohídutorohí. In: Slovenský náučný slovník I S. 343, mimo taxonómie: dutorohá zverdutorohý. In: Slovník súčasného slovenského jazyka, dutorohé prežúvavcedutorohý. In: Slovník slovenského jazyka (Peciar); lat. Cavicornia alebo Bovidae v širšom zmysle). Na rozdiel od súčasných systémov zahŕňala aj rod vidloroh (lat. Antilocapra), lebo aj ten má duté rohy (vidlorohy dnes obyčajne radíme do samostatnej čeľade vidlorohovité). 

V niektorých novších (ale nie najnovších) systémoch sa rovnako vymedzený taxón (čiže taxón pozostávajúci z turovitých v užšom zmysle a vidloroha) klasifikuje:
 buď ako nadčeľaď dutorožce (lat. Bovoidea; pozostáva z čeľadí turovité v užšom zmysle a vidlorohovité) 
 alebo (tak ako v minulosti) ako čeľaď Bovidae v širšom zmysle, t. j. po slovensky dnes turovité v širšom zmysle. 
Pokiaľ ide o spomínanú nadčeľaď Bovoidea, v najnovších systémoch už nezahŕňa vidlorohy a teda ide o monotypickú nadčeľaď fakticky zhodnú s čeľaďou turovité (Bovidae) v užšom zmysle.

Zdroje tejto kapitoly (ak vyššie nie je uvedené inak): Zoologia 08  (citát:"nadčeľaď : Dutorožce – Bovoidea")CARROLL, R. L. Vertebrate Paleontology and Evolution. NY: W.H. Freeman and Company, 1988. Appendix

Zaradenie v systéme 
Čeľaď turovité patrí do radu párnokopytníkov. Zahŕňa približne 140 žijúcich druhov, čo je zhruba 55 % všetkých kopytníkov, a 300 známych vyhynutých druhov.

Do začiatku 21. storočia bola považovaná čeľaď kabarovité za sesterskú k čeľadi jeleňovité, no v roku 2003 fylogenetická štúdia od Alexandra Hassanina (z Národného prírodopisného múzea vo Francúzsku) a jeho kolegov, založená na analýzach mitochondrií a bunkových jadier, odhalila, že čeľade kabarovité a turovité sú sesterským kládom k čeľadi jeleňovité. Podľa štúdie sa jeleňovité evolučne oddelili od kládu turovitých a kabarovitých pred 27 až 28 miliónmi rokmi.

Tento kladogram zobrazujúci vzťahy v rámci prežúvavcov je založený na štúdii z roku 2003.

Vnútorná systematika
Tradičné systémy 
Toto je súhrnný prehľad tradičných systematík turovitých s použitím vernakulárnych (teda slovenských) názvov; zachytáva stav systematík od konca 19. stor. do konca 20. storočia (s vynechaním vidlorohov), ale v bežnej literatúre sa v rôznych obmenách podobné delenia vyskytujú dodnes:

Vysvetlivky: Písmená A, B... označujú rôzne významy toho istého názvu; čísla 1, 2...označujú poznámky pod čiarou. 

turovité:
tury A: 
tury B: 
tur C, t. j. rod Bos – po slovensky sa tu namiesto názvu tur alternatívne používa nasledujúci súbor rodových mien: gaur, banteng, pratur a kuprej
jak
zubor A
zubor B
bizón
byvol (časť druhov má niekedy rodové mená: anoa a pabyvol) 
lesone A (iný názov: hôrniky A) 1:
lesone B (iný názov: hôrniky B):
rod Tragelaphus (v užšom zmysle) – t. j. po slovensky staršie hôrnik C (iný názov:(?)lesoň C), novšie sa tu používa nasledujúci súbor rodových mien: bongo, nyala, kudu a sitatunga
antilopa F (časť)5 (iné názvy: taurotragus, turovec)
nilgauy A:
nilgau B (iný názov: antilopa F (časť)5)
chusinga (iný názov: antilopa F (časť)5)
saola (zaradenie saoly bolo odjakživa sporné)
antilopy A2:
kozy A (v najstarších textoch nazývané skôr ovce A):
kozy B: 
koza C (jeden druh má alternatívne rodové meno markhur)
kozorožec
tahr
ovce B:
ovca C (časť druhov má niekedy rodové mená: argali a urial)
muflón (iný názov: ovca)
paovca (iný názov: ovca)
nahur (iný názov: ovca)
kamzík 3 (časť druhov má niekedy rodové mená: goral a serov)
sajga 3
orongo 3(iný názov: antilopa F (časť)5)
takin 3
pižmoň 4
antilopy B: 
antilopy C:
antilopy D:
antilopy E:
antilopa F (časť)5
gazela
impala (iný názov: gazela)
antilopky A:
antilopky B:
antilopka C
dikdik
sassa (iný názov: antilopka)
hrivnatce A:
hrivnatce B: 
antilopa F (časť)5 (alternatívne sa používa súbor rodových mien hrivnatec a adax)
oryx (iné názvy:priamorožec, rovnorožec, dlhorožec)
byvolce A:
byvolec B
pakôň (iné názvy: byvolec, antilopa F (časť)5)
vodárka
rhebok (iný názov: antilopa F (časť)5)
chocholatka

Poznámky:
1 Lesone (iný názov: hôrniky) A sa zaraďovali najprv medzi antilopy B, neskôr medzi tury A.
2 Pojem (taxón) antilopy A existuje až od konca 20. storočia, predtým boli známe len pojmy (taxóny) antilopy B, C, D, E, F.
3 Kamzík, sajga, orongo a takin sa zaraďovali najprv medzi antilopy B, neskôr medzi kozy A. 
4 Pižmoň sa zaraďoval najprv pod tury A alebo pod kozy A (niekde k ovciam), neskôr už len pod kozy A. 
5 Antilopou F sa tu myslí antilopa ako slovenské rodové meno

Zdroje tejto kapitoly sú: STANĚK, J. V. Veľký obrazový atlas zvierat, 1965 S. 557Meyers Großes Konversations-Lexikon, Band 9. Leipzig 1907, S. 564-565 Hornträger. In: Lexikon der Biologie. [CD-ROM] München : Elsevier, Spektrum, Akad. Verl., 2005. ISBN 3-8274-0342-1.PARKER, S. P. Synopsis and Classification of Living Organisms, vol. 2. New York: McGraw-HillSIMPSON, G. G.. The principles of classification and a classification of mammals. Bull. Am. Mus. Nat. Hist. 85: i-xvi, 1-350. 1945antilopy; dutorozí. In: Masarykův slovník naučný I. (S. 204), II (S. 456)GRZIMEK, B. Het leven der dieren. Uitgeverij Het Spectrum, Utrecht/Antwerpen: 16 vols.. 1973-1975. citované in: Brands, S.J. (ed.), 1989-present. The Taxonomicon. Universal Taxonomic Services, Zwaag, The Netherlands. Pozri zdroje uvedené v článku antilopa.

Niektoré súčasné systémy  
Molekulárne štúdie podporujú monofyletizmus čeľade turovité. Je sporné, z koľkých podčeľadí pozostávajú turovité. Rôzne odhady sa pohybujú od dvoch do desiatich. Molekulárne, morfologické a fosílne dôkazy však indikujú existenciu ôsmych odlišných podčeľadí: Aepycerotinae (impaly), Alcelaphinae (byvolce a pakone), Antilopinae (antilopy, gazely, sajgy, antilopky a dikdiky), Bovinae (tury, byvoly, bizóny, saoly, antilopy, kudu a nyaly), Caprinae (kozy, ovce, kozorožce, serovy, pižmone, kamzíky, takiny, paovce, tahre, nahury a antilopy čiru), Cephalophinae (chocholatky), Hippotraginae (antilopy a oryxy) a Reduncinae (vodárky). Sú známe tri vyhynuté podčeľade: Hypsodontinae (stredný miocén), Oiocerinae (vrchný miocén) a Tethytraginae s rodom Tethytragus (stredný miocén).

V roku 1992 Alan W. Gentry z Prírodopisného múzea v Londýne rozdelil osem podčeľadí turovitých do dvoch hlavných kládov na základe ich evolučnej histórie: Boodontia, s podčeľaďou Bovinae, a Aegodontia so zvyšnými podčeľaďami. Zástupcovia kladu Boodontia majú primitívnejšie zuby (podobajúce sa zubom kráv), zatiaľ čo klad Aegodontia ich má “modernejšie”, viac evolučne odvodené (podobajúce sa zubom kôz).

Existuje kontroverzia týkajúca sa uznania podčeľadí Peleinae (rod Pelea) a Pantholopinae (rod Pantholops). V roku 2000 americký biológ George Schaller a paleontologička Elisabeth Vrba navrhli zaradenie rodu Pelea do podčeľade Reduncinae, aj keď sa od jej zástupcov tento rod výrazne v morfológii odlišuje. Rod Pantholops, prvotne zaradený do podčeľade Antilopinae, bol neskôr začlenený do vlastnej podčeľade Pantholopinae. Avšak, molekulárna a morfologická analýza podporuje zaradenie rodu Pantholops do podčeľade Caprinae.

Tento kladogram zobrazujúci vzťahy v rámci čeľade je založený na Yang et al., 2013 a Calamari, 2021.

Alternatívne všetky druhy kládu Aegodontia môžu byť klasifikované do jednej podčeľade Antilopinae, v rámci ktorej sú jednotlivé podčeľade tribusmi.

Groves a Leslie 2011 a Groves a Grubb 2011 
Nasleduje systém podľa Groves & Leslie (2011), Groves & Grubb (2011), Castello 2015 a Bärmann a Schikora 2014  (zahrnuté sú len žijúce a nedávno vyhynuté druhy, okrem domestikovaných, uznané Medzinárodnou úniou na ochranu prírody a prírodných zdrojov (IUCN), slovenské názvy podľa:)

čeľaď turovité (Bovidae):
 podčeľaď turorodé (Bovinae):
 tribus Bovini:
 rod Bos 
 Bos bison – bizón americký
 Bos bonasus – zubor lesný
 Bos gaurus – tur gaur
 Bos javanicus – tur banteng
 Bos mutus – jak divý
 †Bos primigenius – tur divý
 Bos sauveli – tur kuprej
 rod Bubalus 
 Bubalus arnee – byvol arni
 Bubalus depressicornis – anoa nížinný
 Bubalus mindorensis – byvol tamarau
 Bubalus quarlesi – anoa horský
 rod Syncerus – byvol
 Syncerus caffer – byvol africký
 rod Pseudoryx – saola
 Pseudoryx nghetinhensis – saola
 tribus Boselaphini
 rod Tetracerus – antilopa
 Tetracerus quadricornis – antilopa štvorrohá
 rod Boselaphus – antilopa
 Boselaphus tragocamelus – antilopa nilgau
 tribus Tragelaphini
 rod Nyala – nyala
 Nyala angasii – nyala nížinná
 rod Tragelaphus 
 Tragelaphus buxtoni – kudu horský
 Tragelaphus eurycerus – antilopa bongo
 Tragelaphus scriptus – kudu krovinný
 Tragelaphus spekii – kudu močiarny
 rod Ammelaphus – kudu
 Ammelaphus imberbis – kudu malý
 rod Strepsiceros – kudu
 Strepsiceros strepsiceros – kudu veľký
 rod Taurotragus – antilopa
 Taurotragus derbianus – antilopa Derbyho
 Taurotragus oryx – antilopa losia
 podčeľaď antiloporodé (Antilopinae)
 rod Nesotragus – antilopka
 Nesotragus batesi – antilopka kriačinová
 Nesotragus moschatus – antilopka pižmová
 tribus Neotragini
 rod Neotragus – antilopka
 Neotragus pygmaeus – antilopka trpasličia
 tribus Aepycerotini
 rod Aepyceros – impala
 Aepyceros melampus – impala červenkavá
 tribus Antilopini
 rod Raphicerus – antilopka
 Raphicerus campestris – antilopka trávna
 Raphicerus melanotis 
 Raphicerus sharpei – antilopka Sharpeova
 rod Antidorcas – antilopa
 Antidorcas marsupialis – antilopa skákavá
 rod Ammodorcas – gazela
 Ammodorcas clarkei – gazela dibatag
 rod Litocranius – gazela
 Litocranius walleri – gazela gerenuk
 rod Saiga – sajga
 Saiga tatarica – sajga stepná
 rod Antilope – antilopa
 Antilope cervicapra – antilopa jeleňovitá
 rod Nanger – gazela
 Nanger dama – gazela dama
 Nanger granti – gazela Grantova
 Nanger soemmerringii – gazela Sömmerringova
 rod Gazella – gazela
 Gazella arabica – gazela farsanská
 Gazella bennettii – gazela indická
 †Gazella bilkis – gazela jemenská
 Gazella cuvieri – gazela atlaská
 Gazella dorcas – gazela dorkas
 Gazella gazella – gazela horská
 Gazella leptoceros – gazela piesočná
 Gazella marica 
 †Gazella saudiya 
 Gazella spekei – gazela Spekeho
 Gazella subgutturosa – gazela džejran
 rod Eudorcas – gazela
 Eudorcas albonotata 
 Eudorcas rufifrons – gazela červenočelá
 Eudorcas thomsonii – gazela Thomsonova
 Eudorcas tilonura 
 rod Dorcatragus – antilopka
 Dorcatragus megalotis – antilopka beira
 rod Madoqua – dikdik
 Madoqua guentheri – dikdik Güntherov
 Madoqua kirkii – dikdik Kirkov
 Madoqua piacentinii – dikdik somálsky
 Madoqua saltiana – dikdik červenobruchý
 rod Ourebia – antilopka
 Ourebia ourebi – antilopka oribi
 rod Procapra – gazela
 Procapra gutturosa – gazela dzeren
 Procapra picticaudata – gazela tibetská
 Procapra przewalskii – gazela Przewalského
 tribus Reduncini
 rod Redunca – vodárka
 Redunca arundinum – vodárka južná
 Redunca fulvorufula – vodárka horská
 Redunca redunca – vodárka severná
 rod Kobus – vodárka
 Kobus ellipsiprymnus – vodárka jeleňovitá
 Kobus kob – vodárka kob
 Kobus leche – vodárka lečve
 Kobus megaceros – vodárka abok
 Kobus vardonii – vodárka puku
 rod Pelea – antilopa
 Pelea capreolus – antilopa
 tribus Hippotragini
 rod Hippotragus – antilopa
 Hippotragus equinus – antilopa konská
 †Hippotragus leucophaeus – antilopa modrá
 Hippotragus niger – antilopa vraná
 rod Addax – antilopa
 Addax nasomaculatus – antilopa adax
 rod Oryx – oryx
 Oryx beisa – oryx beisa
 Oryx dammah – oryx šabľorohý
 Oryx gazella – oryx juhoafrický
 Oryx leucoryx – oryx arabský
 tribus Alcelaphini
 rod Alcelaphus – byvolec
 Alcelaphus buselaphus – byvolec stepný
 rod Beatragus – byvolec
 Beatragus hunteri – byvolec hirola
 rod Damaliscus – byvolec
 Damaliscus lunatus – byvolec lýrorohý
 Damaliscus pygargus – byvolec pestrý
 rod Connochaetes – pakôň
 Connochaetes gnou – pakôň bielochvostý
 Connochaetes taurinus – pakôň pásavý
 tribus Caprini
 rod Pantholops – antilopa
 Pantholops hodgsonii – antilopa čiru
 rod Oreamnos – kamzík
 Oreamnos americanus – kamzík belák
 rod Budorcas – takin
 Budorcas taxicolor – takin dlhosrstý
 rod Ammotragus – paovca
 Ammotragus lervia – paovca hrivnatá
 rod Arabitragus – tahr
 Arabitragus jayakari – tahr arabský
 rod Hemitragus – tahr
 Hemitragus jemlahicus – tahr himalájsky
 rod Pseudois – nahur
 Pseudois nayaur – nahur modrý
 rod Capra 
 Capra aegagrus – koza bezoárová
 Capra caucasica – kozorožec kaukazský
 Capra cylindricornis – kozorožec dagestanský
 Capra falconeri – koza skrutkorohá
 Capra ibex – kozorožec vrchovský
 Capra nubiana – kozorožec núbijský
 Capra pyrenaica – kozorožec pyrenejský
 Capra sibirica – kozorožec sibírsky
 Capra walie – kozorožec walia
 rod Nilgiritragus – tahr
 Nilgiritragus hylocrius – tahr
 rod Ovis – ovca
 Ovis ammon – ovca argali
 Ovis canadensis – ovca hruborohá
 Ovis dalli – ovca Dallova
 Ovis gmelini – ovca divá/muflón lesný
 Ovis nivicola – ovca snežná
 Ovis vignei – ovca veľkorohá
 rod Rupicapra – kamzík
 Rupicapra pyrenaica – kamzík stredozemný
 Rupicapra rupicapra – kamzík vrchovský
 rod Naemorhedus – kamzík
 Naemorhedus baileyi – kamzík červený
 Naemorhedus caudatus 
 Naemorhedus goral – kamzík goral
 rod Capricornis – serov
 Capricornis crispus – serov hrivnatý
 Capricornis rubidus
 Capricornis sumatraensis – serov sumatriansky
 Capricornis swinhoei 
 rod Ovibos – pižmoň
 Ovibos moschatus – pižmoň severský
 tribus Cephalophini
 rod Sylvicapra – chocholatka
 Sylvicapra grimmia – chocholatka schovávavá
 rod Philantomba – chocholatka
 Philantomba maxwellii – chocholatka Maxwellova
 Philantomba monticola – chocholatka modrá
 Philantomba walteri
 rod Cephalophus – chocholatka
 Cephalophus adersi 
 Cephalophus callipygus
 Cephalophus dorsalis 
 Cephalophus harveyi 
 Cephalophus jentinki 
 Cephalophus leucogaster 
 Cephalophus natalensis – chocholatka červená
 Cephalophus niger 
 Cephalophus nigrifrons – chocholatka čiernočelá
 Cephalophus ogilbyi – chocholatka Ogilbyova
 Cephalophus rufilatus 
 Cephalophus silvicultor – chocholatka žltochrbtá
 Cephalophus spadix 
 Cephalophus weynsi 
 Cephalophus zebra – chocholatka pásavá
 tribus Oreotragini
 rod Oreotragus – antilopka 
 Oreotragus oreotragus – antilopka skalná

 Charakteristika 
Všetky turovité zdieľajú súbor týchto podobných znakov: hlava zakončená oblým pyskom; jeden alebo viac párov rohov (majú ich predovšetkým samce) nachádzajúcich sa hneď pred zaoblenými alebo špicatými ušami; zreteľný krk a končatiny; a chvost, ktorý sa v závislosti od druhu líši v dĺžke a hustote ochlpenia. Väčšina turovitých vykazuje pohlavný dimorfizmus, samce sú zvyčajne väčšie a ťažšie ako samice. Pohlavný dimorfizmus je viac zreteľný pri stredne veľkých až veľkých druhoch. Všetky turovité majú na každej končatine štyri prsty – kráčajú na dvoch stredných (kopytách), pričom vonkajšie dva prsty (paspáry) sú omnoho menšie a zriedka sa dotýkajú zeme.

Turovité vykazujú veľkú škálu veľkostí. Tur gaur môže vážiť viac ako 1,5 tony a merať 2,2 metra v kohútiku, zatiaľ čo antilopka druhu Neotragus pygmaeus meria v kohútiku len 25 centimetrov a váži najviac 3 kilogramy. Antilopka skalná, ďalší malý druh, meria v kohútiku 45 až 60 centimetrov a váži len 10 až 20 kilogramov.

Turovité sa tiež odlišujú rôznymi sfarbeniami osrstenia, od bieleho (oryx arabský) po čierne (pakôň bielochvostý). Najbežnejšie sú však odtiene hnedej a červenkasto hnedej, ako je tomu pri vodárkach rodu Redunca. Pri niektorých druhoch sa samice a mladé jedince vyznačujú jasným zafarbením, pričom samce pri dospievaní stmavnú. Pakôň pásavý sa vyznačuje, ako naznačuje druhový názov, výraznými až slabšie viditeľnými pásmi (v závislosti od jedinca) na bočných stranách tela. Sfarbenie osrstenia niektorých druhov sa môže počas sezóny meniť, ako je to v prípade antilopy adax. U turovitých sa často vyskytujú pachové a tukové žľazy.

Niektoré druhy, ako napríklad oryx juhoafrický, antilopa vraná alebo gazela Grantova sa vyznačujú maskovaním v podobe silne rušivého sfarbenia tváre. Veľa druhov, ako napríklad gazely, využíva strátegiu kontratienenia (vrchná časť tela je tmavšia, spodná časť jasnejšia) aby ľahšie zapadli do prostredia a stali sa pre predátorov menej viditeľnými. Rušivé a mätúce vzory sfarbenia tela pomáhajú mnohým druhom sťažiť rozpoznanie predátormi. Všetky žijúce druhy z podčeľade Hippotraginae majú v oblasti tváre nápadité, viacfarebné vzory. Toto je podľa zoológa Tima Caroa zložité na objasnenie, ale keďže sú tieto druhy dennými živočíchmi, možné vysvetlenie je podľa neho, že toto zafarbenie môže slúžiť pri komunikácii. Na komunikáciu môže tiež slúžiť biele zafarbenie dolných časti končatín, ako je tomu napríklad pri rodoch Bos (tur), Ovis (ovca) a druhoch ako byvolec pestrý či oryx juhoafrický.

S výnimkou niektorých domestikovaných foriem, všetky samce turovitých majú rohy, a u mnohých druhov ich majú aj samice. Veľkosť a tvar rohov sa veľmi líšia v závislosti od druhu, ale základná štruktúra je vždy jeden alebo viac párov jednoduchých kostnatých výbežkov, ktoré sa nerozvetvujú. Rohy majú často špirálovitý alebo skrútený tvar a sú obalené trvalou vrstvou keratínu. Aj keď drvivá väčšina turovitých má len jeden pár rohov, existujú aj výnimky ako antilopa štvorrohá či domestikovaná Jákobova ovca. Unikátna štruktúra rohu je jediný jednoznačný morfologický znak turovitých, ktorý ich jasne odlišuje od ostatných členov infraradu Pecora (čeľadí jeleňovité, kabarovité, vidlorohovité a žirafovité). Existuje súvislosť medzi morfológiou rohov a technikou súboja u jednotlivých druhov. Dlhé rohy sú určené na vzájomné "zápasenie" alebo “šermovanie”, pričom skrútené rohy sú určené na narážanie (napríklad pri baranoch). Samce druhov s rohmi stočenými smerom dovnútra bývajú monogámne a samotárske, pričom samce s rohmi stočenými smerom von často bývajú polygýnne – toto platí nezávisle od veľkosti zvieraťa.

Rohy samcov sú dôležité pri pohlavnom výbere. Monogamné chocholatky a ostatných malé druhy zvyknú mať len malé rožky, zatiaľ čo polygýnne druhy majú rohy veľké a zložito tvarované, napríklad špirálovité ako antilopa Derbyho. Rohy teda do určitej miery zobrazujú mieru konkurencie medzi samcami v rámci druhu. Prítomnosť rohov u samíc je pravdepodobne spôsobená prirodzeným výberom. Rohy samíc sú zvyčajne menšie ako rohy samcov a niekedy majú odlišný tvar. Predpokladá sa, že rohy samíc sa vyvinuli na obranu pred predátormi alebo na vyjadrenie teritoriality, pretože neteritoriálne samice niektorých druhov, ktoré sú schopné používať kamufláž proti predátorom, často rohy nemajú. Samice majú rohy u približne polovici rodov turovitých, pričom tieto samice sú mohutnejšie ako tie, ktoré rohy nemajú. Samice používajú rohy hlavne na obranu.
Anatómia
Tretia a štvrtá záprstná kosť je u turovitých spojená do jednej kosti. Lakťová a lýtková kosť sú redukované a spojené s kosťou vretennou a holennou. Prítomné sú dlhé lopatky, kľúčne kosti absentujú. Ako prežúvavce majú žalúdok zložený zo štyroch častí: bachor (tvorí 80% veľkosti žalúdka), kniha, čepiec a slez. Nálevníky a baktérie v bachore fermentujú komplexnú celulózu do jednoduchších mastných kyselín, ktoré sú potom absorbované cez stenu bachora. Tenké črevo turovitých je dlhé, u hovädzieho dobytka dosahuje dĺžky 29 až 49 metrov. Telesná teplota počas dňa kolíše, napríklad u kôz sa môže meniť od takmer 37 °C počas úsvitu do 40 °C popoludní. Teplota je u hovädzieho dobytka regulovaná potením, zatiaľ čo kozy ju znižujú silným dychčaním. Pravá časť pľúc sa skladá zo štyroch až piatich pľúcnych lalokov, a je okolo 1,5 násobne väčšia ako ľavá časť, ktorá obsahuje tri pľúcne laloky.
Chrup
Chrup väčšiny turovitých obsahuje 30 až 32 zubov. Horné rezáky absentujú, zatiaľ čo horné očné zuby sú redukované alebo rovnako absentujú. Namiesto horných rezákov majú nad jazykom silnú a pevnú stvrdnutú vrstvu tkaniva, ktorá poskytuje povrch na uchopenie potravy. Majú tzv. hypsodontný a selenodontný typ chrupu, keďže stoličky a črenové zuby majú nízku korunku a na ich špici sú hrbolčeky v tvare polmesiaca. Ich dolné rezáky a očné zuby smerujú dopredu. Medzi rezákmi a črenovými zubami sa nachádza dlhá bezzubá medzera známa ako diastema. Väčšina zástupcov tejto čeľade je bylinožravých, chocholatky sú väčšinou všežravé. Tak ako ostatné prežúvavce, majú turovité žalúdok zložený zo štyroch častí, čo im umožňuje stráviť rastlinný materiál akým je napríklad tráva, čo mnoho iných živočíchov nedokáže. Prežúvavcom (a niektorým ďalším skupinám ako kengurám, zajacovitým alebo termitom) pomáhajú pri trávení celulózy mikroorganizmy žijúce v ich vnútornostiach.

Všeobecná dentálna formula turovitých je:

 0.0.2-3.3  
 3.1.3.3

 Správanie 
Turovité majú rôzne spôsoby sociálnej organizácie a správania sa, ktoré sa dajú rozdeliť na samotársky alebo spoločenský spôsob života, a teritoriálne alebo neteritoriálne správanie. Malé druhy ako napríklad antilopka skalná, antilopka oribi a antilopka trávna sú vo všeobecnosti samotárske a teritoriálne. Ovládajú malé teritória, do ktorých nesmú vstúpiť príslušníci rovnakého druhu. Tieto antilopky vytvárajú monogámne páry. Veľa druhov (ako napríklad dikdiky) si značkuje svoje teritórium trusom alebo feromónmi vylučovanými z tzv. slzníkových žliaz, ktoré sa vyskytujú v blízkosti očí. Mláďatá od rodičov odchádzajú krátko pred dosiahnutím dospelosti, a samce si pred párením musia zaistiť vlastné teritórium. Kudu krovinný je v rámci čeľade jediný samotársky a zároveň neteritoriálny druh. Táto antilopa nevykazuje takmer žiadne známky agresivity, a zvykne žiť od ostatných jedincov izolovane, prípadne vytvárať malé skupinky, čo sa deje hlavne v biotopoch s priaznivými podmienkami.
Okrem zástupcov podčeľade Cephalophinae a tribusov Tragelaphini a Neotragini, je väčšina afrických turovitých spoločenská a teritoriálna. Samce sú na rozdiel od samíc po dosiahnutí pohlavnej dospelosti nútene založiť si svoje vlastné teritórium. Samce bez teritórii sa spájajú do spoločných skupín. Samce proti sebe zápasia o dominanciu, tieto súboje zvyknú byť drsnejšie počas ruje. Samce vo všeobecnosti svoje teritórium obývajú počas celého života, s výnimkou tzv. "kočovných" jedincov, ktoré počas života neustále migrujú. Niektoré samce vodárky jeleňovitej vpúšťajú do svojich teritórii druhých samcov, ktoré si ho po tom, ako pôvodný majiteľ teritória zostarne, môžu vybojovať pre seba. Pri byvolcoch lýrorohých, vodárkach kob a vodárkach lečve je pred párením známe zhromažďovanie sa samcov, ktoré sa spoločne predvádzajú a bojujú o záujem samíc. Členovia tribusu Tragelaphini, hovädzí dobytok, ovce a kozy žijú spoločenským životom, ale nie sú teritoriálne. Pri týchto druhoch si samce musia vybojovať dominanciu nad všetkými ostatnými samcami, a boje sa neobmedzujú na teritória.
Aktivita
Väčšina druhov je aktívnych počas dňa, aj keď existujú výnimky ako byvol africký, kudu krovinný, vodárky rodu Redunca a antilopky rodu Raphicerus. Sociálna aktivita a konzumovanie potravy u turovitých zvyčajne vrcholí za úsvitu, a súmraku. Odpočívajú najmä pred úsvitom, počas poludnia a po zotmení. Srsť si zvyčajne čistia jazykom. Antilopy sa kúpu v bahne alebo prachu iba zriedkavo, na rozdiel od pakoní a byvolov. Byvolce stepné a byvolce topi si telo potierajú blatom, ktoré si naberajú pomocou hlavy a rohov. Turovité využívajú rôzne spôsoby zvukovej, čuchovej a hmatovej komunikácie. Rôznymi polohami a postaveniami krku, hlavy, rohov, srsti, nôh, či uší vyjadrujú sexuálne vzrušenie, emocionálny stav alebo hroziace nebezpečenstvo. Keď vycítia nebezpečenstvo, zvyčajne ostanú s hlavou hore a očami na pozore nehybne stáť. Tiež zvyknú ručať, aby upozornili ostatné jedince a odplašili predátorov. Gazely a antilopy skákavé dokážu na predátorov reagovať zvláštnymi výskokmi, pri ktorých sa naraz všetkými končatinami vymrštia do vzduchu, pričom nohy vystrú do rovnej pozície. Týmito skokmi pravdepodobne dávajú najavo, že zbadali predátora a zároveň predátorom naznačujú, že skákajúci jedinec je rýchly a v dobrej kondícii, a nemá cenu ho naháňať. Impaly, kudu, antilopy losie a antilopy Derbyho dokážu skákať do výšky vyše jedného metra.

Matky využívajú zvukovú komunikáciu na lokalizáciu svojich mláďat. Počas obdobia párenia samce v ruji ručia aby dávali najavo svoju prítomnosť samiciam. Samce pižmoňov ručia počas vzájomných súbojov, a samce sájg pomocou svojich nezvyčajných nosov produkujú zvuky, ktoré majú odradiť sokov a zároveň prilákať samice.

Techniky súboja sa líšia naprieč čeľaďou a závisia tiež od stavby tela. Samce byvolca stepného počas súperenia kľačia na predných končatinách, zatiaľ čo ostatné druhy zvyčajne pri boji stoja na všetkých štyroch nohách. Gazely rôznych druhov používajú odlišné metódy súperenia, napríklad pri vážnych súbojoch môžu do seba narážať hlavami, čo pozostáva aj zo silných úderov z krátkych vzdialeností. Samce kozorožcov, kôz a oviec sa pri súbojoch stavajú na zadné nohy a následne do seba narážajú hlavami. Pakone v agresívnych stretoch využívajú silné údery hlavy. Ak sa im rohy zapletú, snažia sa ich točivými pohybmi vyslobodiť. Samce pižmoňov do seba narážajú hlavami vo vysokých rýchlostiach. Pri tejto čeľadi býva pravidlom, že do boja sa púšťajú iba dvaja rovnocenní a vyrovnaní oponenti, aby korektne určili, ktorý z nich je lepší. Jedince, ktoré sú zjavne slabšie, upredňostňujú útek, a nedospelé samce s dospelými vôbec nebojujú. Vo všeobecnosti zástupcovia tejto čeľade smerujú svoje útoky nie na telo, ale hlavu oponenta. Rohy pripomínajúce tvar písmena “S”, prítomné napríklad u impaly, sú prispôsobené na rôzne techniky súboja: narážanie, držanie či nabodávanie. Súboje vedúce k vážnym zraneniam sú vzácne.

Potrava
Väčšina druhov počas dňa striedavo konzumuje a prežúva. Tie, ktoré sa živia výživnejšou potravou, ju trávia rýchlejšie, na rozdiel od tých, ktoré konzumujú veľké množstvá málo výživnej vláknitej potravy. Malé druhy ako sú chocholatky zháňajú potravu len niekoľko pár hodín počas dňa alebo noci. Stravovacie návyky súvisia s veľkosťou tela. Zatiaľ čo malé druhy sa pasú v hustých a uzavretých biotopoch, väčšie druhy sa pasú na otvorených trávnatých pláňach na rastlinách bohatých na vlákninu. Jednotlivé podčeľade vykazujú rôzne stratégie zháňania a konzumovania potravy. Zatiaľ čo zástupcovia podčeľade Bovinae sa vo veľkej miere pasú na šťavnatej tráve a na medzi ňou rozptýlených rastlinách, druhy z podčeľade Cephalophinae (s výnimkou chocholatky schovávavej) primárne konzumujú rôzne plody (ovocie). Druhy z podčeľade Reduncinae sú závislé od nestabilných zdrojov potravy, čo platí aj pre podčeľaď Hippotraginae, ktorá je špeciálne prispôsobená na život v suchých oblastiach. Zástupcovia podčeľade Caprinae sú flexibilní konzumenti a dokážu prežiť aj na miestach, ktoré neobsahujú veľa výživnej potravy. Tribusy Alcelaphini, Hippotragini a Reduncini majú vo svojej potrave vysoký podiel jednoklíčnolistových rastlín. V kontraste s tým sa druhy z tribusov Tragelaphini a Neotragini (s výnimkou antilopky oribi) živia hlavne dvojklíčnolistovými rastlinami. Neexistuje žiadny zjavný vzťah medzi veľkosťou tela a živením sa jednoklíčnolistovými rastlinami.

Sexualita a rozmnožovanie
Väčšina druhov je polygýnnych. Niektoré druhy sú monogamné, vďaka čomu je redukovaná agresivita medzi samcami, ktoré v dôsledku absentujúcej nutnosti bojovať nemajú potrebu byť väčšie alebo silnejšie, čo vyúsťuje do takmer neexistujúceho pohlavného dimorfizmu. Samice chocholatiek (a niektorých ďalších malých druhov) bývajú o trochu väčšie od samcov, čo je pravdepodobne spôsobené súperením samíc o teritória. Čas potrebný na dosiahnutie pohlavnej dospelosti u oboch pohlaví sa výrazne líši naprieč čeľaďou. Niektoré druhy sa dokážu páriť dokonca ešte pred dosiahnutím pohlavnej dospelosti. Samce impaly červenkavej, aj keď sú pohlavne dospelé vo veku jedného roka, sa môžu páriť až po štyroch rokoch života, čo je v ostrom kontraste s paovcou hrivnatou, ktorá môže porodiť mláďatá ešte pred dosiahnutím pohlavnej dospelosti. Rozdiely vo vekoch dosiahnutia pohlavnej dospelosti u jednotlivých pohlaví sú výraznejšie pri druhoch, ktoré majú viditeľnejší pohlavný dimorfizmus, čo sa prejavuje hlavne u podčeľadi Reduncinae. Samice pakoňa pásavého sú schopné reprodukcie do jedného až dvoch rokov od narodenia, zatiaľ čo samce dosahujú pohlavnú dospelosť až vo veku štyroch rokov.

Všetky turovité sa rozmnožujú aspoň jedenkrát do roka, pričom menšie druhy niekedy aj dvakrát. U väčšiny prebieha sezóna párenia typicky počas vlhkejších mesiacov. V rovníkových oblastiach môže párenie nastať dvakrát do roka. Ovce a kozy vykazujú pozoruhodnú sezónnosť reprodukcie, ktorá závisí a pri ktorej hrá kľúčovú úlohu ročný cyklus denného fotoperiodicizmu. Faktory, ktoré majú na tento cyklus významný vplyv zahŕňajú teplotu prostredia, nutričný status, sociálne interakcie, čas predošlého pôrodu a dobu laktácie. Štúdiom tohto fenoménu sa zistilo, že kozy a ovce sa pária počas jesene, teda v čase, kedy sa trvanie svetla počas dňa skracuje. U väčšiny ovčích plemien sa rozmnožovanie začína v lete alebo na začiatku jesene. Začiatok rozmnožovania oviec je tiež ovplyvňovaný hodnotami melatonínu, zatiaľ čo zvyšovanie hladiny hormónu tyroxín značí koniec tohto obdobia. Estrus u turovitých trvá najviac jeden deň, s výnimkou podčeľade Bovinae. Samce všetkých druhov (okrem byvolca stepného a byvolca lýrorohého) dokážu detegovať pripravenosť samíc na párenie otestovaním jej moču pomocou vomeronazálneho orgánu. Keď sa samec presvedčí, že je samica na rozmnožovanie pripravená, začne sa predvádzať. Tieto prejavy sa pohybujú od komplikovaných predstavení pri spoločenských druhoch, po horlivé oblizovanie genitálii samice u druhov samotárskych. Samica sa pári so samcom, ktorý si vybojuje medzi ostatnými samcami dominanciu, pričom dáva najavo svoju pripravenosť odhrnutím chvosta a pripustením samca na naskočenie. Kopulácia trvá zvyčajne len niekoľko sekúnd.

Dĺžka gravidity sa líši naprieč čeľaďou, pri chocholatkách trvá zvyčajne od 120 do 150 dní, zatiaľ čo u byvola afrického od 300 do 330 dní. Najčastejšie sa rodí jedno mláďa (dvojičky sú menej časté), ktoré dokáže stáť a chodiť do hodiny od narodenia. Pri monogamných druhoch samce pomáhajú s ochranou mláďat, čo neplatí u druhov polygýnnych. Mláďatá väčšiny druhov zostávajú po narodení skryté po dobu od týždňa do dvoch mesiacov, pričom sú pravidelne kojené svojou matkou. Pri niektorých druhoch mláďatá aktívne nasledujú matku už hneď alebo pár dní po pôrode, ako je to v prípade impaly. Naprieč druhmi sú rozdielne stratégie obrany mláďat. Pri pakoňoch mláďatá chránia výhradne matky, pričom byvoly vykazujú kolektívnu obranu. Čas odstavenia od materského mlieka sa pohybuje od dvoch mesiacov (pri antilopke druhu Neotragus pygmaeus) až po jeden rok (pižmoň severský).
Dĺžka života
Dĺžka života väčšiny divo žijúcich turovitých sa pohybuje od 10 do 15 rokov. Väčšie druhy sa zvyčajne dožívajú dlhšie (bizón americký 25 a tur gaur až 30 rokov). Domestikované formy sa dožívajú v priemere takmer desať rokov, napríklad koza domáca žije priemerne 12 rokov. Samce zvyčajne žijú kratšie ako samice, čo platí hlavne pri polygýnnych druhoch. Toto možno pripísať niekoľkým dôvodom: skoré odčlenenie sa mladých samcov, agresívne súboje medzi samcami, zraniteľnosť voči predátorom (najmä ak sú samce menej obratné, ako v prípade kudu) či podvýživa (tým, že sú samce väčšie, majú vyššie nároky na množstvo potravy).
 Rozšírenie 
Turovité sú najviac rozmanité v Afrike. Najväčšia koncentrácia druhov je na savanách východnej Afriky. Turovité sa tiež vyskytujú v Ázii, Európe a Severnej Amerike (kontinenty zoradené podľa počtu druhov zostupne). Niektoré druhy majú veľké areály rozšírenia, naprieč ktorými sa diverzifikovali do mnohých poddruhov (s malými odlišnosťami v morfológii chrupu a končatín). Chocholatky obývajú rovníkové dažďové lesy; kudu močiarne a vodárky lečve oblasti mokradí; antilopy losie a antilopy Derbyho savany; antilopy skákavé a oryxy púšte, a polopúšte; antilopy bongo a anoy husté lesy; kamzíky a takiny horské oblasti. Ovce a kozy obývajú hlavne Euráziu, s výnimkou troch afrických (paovca hrivnatá, kozorožec núbijský a kozorožec walia), a troch severoamerických druhov (kamzík belák, ovca hruborohá a ovca Dallova). Výskyt pižmoňa severského je obmedzený na arktickú tundru. Niekoľko druhov bolo domestikovaných ľuďmi. Domestikácia kôz a oviec začala pred 10 tisíc rokmi, zatiaľ čo tur (hovädzí dobytok) bol domestikovaný pred približne 7,5 tisíc rokmi.

 Vzťah s ľuďmi 
Domestikované zvieratá
Domestikácii turovitých sa pripisuje významná úloha pri prechode ľudí na poľnohospodársky spôsob života. Do tejto čeľade patria tri zo šiestich veľkých domestikovaných bylinožravcov, ktoré sa bežne chovajú aj mimo svojho regiónu pôvodu. Sú to ovce, kozy a hovädzí dobytok, všetky pochádzajúce z Eurázie (ostatné tri druhy sú kone, osly a ošípané). Ďalšie veľké druhy turovitých, ktoré ale nie sú vo svete v takej miere rozšírené sú: byvol domáci, jak domáci, zebu, gayal a domestikovaná forma tura bantenga. Domestikované boli tiež niektoré antilopy ako oryxy, antilopa adax, antilopa losia, antilopa Derbyho a vyhynutý, severoafrický poddruh byvolca stepného (Alcelaphus buselaphus buselaphus). Oryxy, antilopy adax a byvolce stepné sú známe z nástenných malieb pochádzajúcich z obdobia starovekého Egypta.

Najstarší dôkaz domestikácie tura (hovädzieho dobytka) je z obdobia 8000 rokov pred Kr. z oblasti Cypru a povodia rieky Eufrat.
Živočíšne produkty
Výrobky ako maslo, ghí, jogurt, cmar či syr sú zvyčajne vyrábané z mlieka kráv, ale v rôznych častiach sa používa tiež mlieko ovčie, kozie, jačie a byvolie. Z byvolieho mlieka sa vyrába napríklad talianska mozzarella a indický dezert podobný šiškám gulab jamun, z ovčieho mlieka francúzsky plesňový syr Roquefort. Hovädzie mäso je bohaté na zinok, selén, fosfor, železo a B vitamíny. Bizónie mäso má vyšší obsah bielkovín a nižší obsah tuku a cholesterolu ako hovädzina.

Koža turovitých je húževnatá a odolná, dá sa spracovať do rôznych hrúbok – od jemnej kože určenej na oblečenie po tvrdú kožu na obuv. Koža kôz a kráv má širokú paletu možností využitia, zatiaľ čo koža oviec je výlučne určená na výrobu oblečenia. Vlna z oviec plemena Merino má najlepšiu kvalitu a je najviac cenená. Táto vlna je veľmi jemná a býva dlhá 7,6 až 12,7 centimetra. Z hrubšej a drsnejšej vlny, odolnej voči tvorbe hrčiek, sú vyrábané odolnejšie odevy a koberce.

Kostná múčka je významné hnojivo znižujúce kyslosť pôdy, bohaté na vápnik, fosfor a dusík. Rohy turovitých sa od staroveku využívajú ako nádoby na pitie.
V ľudskej kultúre
Zástupcovia tejto čeľade vystupujú v príbehoch prinajmenšom od čias Ezopových bájok zo starovekého Grécka okolo roku 600 pred Kr. Chiméra, tvor z gréckej mytológie, je zobrazovaná ako lev, z ktorého zadnej časti tela vystupuje hlava kozy, spolu s chvostom, na ktorého konci je hlava hada. Koza, ktorá je totožná s ovcou v čínskej mytológii, je ôsme zviera čínskeho zverokruhu, a je v čínskej kultúre symbolom synovskej zbožnosti.

 Evolúcia 
Spodný miocén a skôr
V spodnom miocéne sa turovité začali evolučne oddeľovať od čeľadí jeleňovité a žirafovité. Najranejšie bovidy, ktoré obývali Afriku a Euráziu v neskoršej časti spodného miocénu (pred asi 20 miliónmi rokmi), boli malé živočíchy, podobné dnešným gazelám, a pravdepodobne žili v lesnatých oblastiach. Eotragus, najstarší známy turovitý párnokopytník, vážil 18 kíl a bol veľký približne ako dnešná gazela Thomsonova. V skorých štádiách svojho vývoja sa turovité rozdelili do dvoch hlavných kladov: Boodontia (eurázijský pôvod) a Aegodontia (africký pôvod). Toto skoré rozdelenie sa pripisuje tomu, že tieto dva kontinenty boli v tom čase ešte oddelené. Keď sa kontinenty znovu spojili, zástupcovia oboch kladov expandovali na územie toho druhého. V rámci kladu Boodontia (a podčeľade Bovinae) sa tribusy Bovini a Tragelaphini evolučne oddelili v spodnom miocéne. V pleistocéne sa turovité rozšírili do Severnej Ameriky, kam prišli cez Beringiu.

Recentné rody podčeľade Alcelaphinae sa objavili v pliocéne. Vyhynutý rod Paramularius, ktorý bol rovnakej veľkosti ako byvolec stepný, sa pravdepodobne objavil v pliocéne, ale vyhynul počas stredného pleistocénu. Od pliocénu a pleistocénu je známych niekoľko rodov podčeľade Hippotraginae, ktorá sa od podčeľade Alcelaphinae oddelila pravdepodobne v neskoršej časti spodného miocénu. Podčeľaď Bovinae sa od ostatných turovitých oddelila pravdepodobne v spodnom miocéne. Tribus Boselaphini, patriaci do podčeľade Bovinae a v súčasnosti sa vyskytujúci len na Indickom subkontinente, vyhynul v Afrike počas spodného pliocénu. Najmladšie africké fosílie tohto tribusu boli objavené v Langebaanwegu (JAR) a v súvrství Lothagam (Keňa).
Stredný miocén
V strednom miocéne sa turovité začali rozširovať do Číny a na Indický subkontinent. Podľa E. Vrba začala radiácia podčeľade Alcelaphinae v neskoršej časti stredného miocénu. Tribusy podčeľade Caprinae sa evolučne rozdelili v skoršej časti stredného miocénu. Tribus Caprini sa objavil v strednom miocéne a v Eurázii bol pravdepodobne sčasti nahradený ostatnými turovitými a jeleňovitými. Najstaršie fosílie podčeľade Antilopinae sú známe zo stredného miocénu, ale niektoré štúdie poukazujú na existenciu tejto podčeľade od spodného miocénu. Speciácia tribusu Antilopini prebehla počas stredného alebo vrchného miocénu, a to hlavne v Eurázii. Tribus Neotragini sa pravdepodobne objavil v Afrike na konci miocénu, a počas pliocénu sa rozšíril. Kontroverzná podčeľaď Peleinae (rod Pelea) sa od podčeľade Reduncinae evolučne oddelila pravdepodobne v strednom miocéne.

Vrchný miocén
Vo vrchnom miocéne, pred asi 10 miliónmi rokmi, sa turovité rapídne diverzifikovali, čo viedlo k vzniku asi 70 nových rodov. Táto radiácia sa udiala sčasti kvôli tomu, že mnoho druhov turovitých sa prispôsobilo viac otvoreným, trávnatým biotopom. Podčeľaď Aepycerotinae sa objavila vo vrchnom miocéne, no žiadne významné rozdiely vo veľkosti dnešnej impaly červenkavej a jej primitívnych predkov neboli zaznamenané. Africké fosílie tribusu Ovibovini (v podčeľadi Caprinae) sa objavili vo vrchnom miocéne. Najstaršie fosílie podčeľade Hippotraginae sa datujú do vrchného miocénu a boli objavené v lokalitách ako napríklad súvrstvie Lothagam (Keňa) a údolie rieky Awaš (Etiópia). Najstaršie africké fosílie podčeľade Reduncinae sú staré asi 6 až 7 miliónov rokov.

 Galéria 

 Zdroje 

 – časť súčasnej systematiky


Kategória:Prežúvavce
Kategória:Párnokopytníky