Dejiny Švajčiarska

Počas dejín Švajčiarska sídlilo na jeho území niekoľko národov. Po prvých obyvateľoch sem prišli Kelti, po nich Germáni. Oblasť Švajčiarska bola po určitú dobu súčasťou Rímskej ríše a po jej rozpade Franskej ríše. Od roku 1291 sa začalo vytvárať konfederačné spoločenstvo nazývané Švajčiarske spríženstvo, ktoré bolo zložené z väčšieho počtu prakticky samostatných celkov nazývaných kantóny a dlho aj ďalších celkov s rôznou mierou autonómie či podriadenosti k jednotlivým kantónom. V 16. storočí prebehla v časti Švajčiarska náboženská reformácia. V období novoveku často švajčiarski žoldnieri bojovali v armádach európskych veľmocí. Počas tridsaťročnej vojny a aj neskôr zostala väčšina Švajčiarska neutrálna, až v roku 1798 bolo Švajčiarsko vtiahnuté do vojenského konfliktu a jeho územie obsadili vojska revolučného Francúzska. Na území Švajčiarska bola vyhlásená centralizovaná Helvétska republika. Po páde Napoleona bolo obnovené pôvodné Švajčiarsko, ktoré naviac získalo nové územia. V prvej aj druhej svetovej vojne zostali Švajčiari neutrálni. Od roku 2002 je Švajčiarsko členom OSN.

 Skorá história 
Archeologické nálezy vo Švajčiarsku naznačujú prítomnosť lovcov a zberačov v nížinách na sever od Álp už v období neskorého paleolitu. V neolitickom období bolo územie celkom husto zaľudnené a pozostatky obydlí vybudovaných na koloch nad hladinou vody pochádzajúcich z doby bronzovej (okolo roku 3800 pr. n. l.)  boli objavené v plytkých vodách mnohých jazier. Okolo roku 1500 pr. n. l. osídlili oblasť keltské kmene, pričom západné oblasti osídlili Helvéti, zatiaľ čo východnú časť územia Rétovia.

V roku 58 pred Kr. sa Helvéti snažili uniknúť prichádzajúcim germánskym kmeňom presunutím sa do Galie, ale boli porazení pri Bibracte armádami Iuliusa Caesara a potom poslaní späť na svoje pôvodné územie. Alpská oblasť bola pričlenená k Rímskej ríši a v nasledujúcich storočiach sa tu presadzovala silná romanizácia. Správne stredisko oblasti sa nachádzalo v meste Aventicum (dnes Avenches). V roku 259 prišli na tunajšie územe Alamani potom, čo prenikli cez limes a usadili sa na hranici s Rímskou ríšou.

Prvé kresťanské biskupstvá boli založené v 4. storočí. Spolu s pádom Západorímskej ríše prišli do oblasti germánske kmene. Burgundi zabrali západnú časť krajiny, zatiaľ čo sa kelto-románska populácia stiahla na severe do hôr pred postupom Alamanov. Burgundsko sa v roku 534 stalo súčasťou Franskej ríše a o dva roky neskôr čakal rovnaký osud aj vojvodstvo Alamanov. V oblasti pod kontrolou Alamanov zostali zachované iba malé skupinky kresťanov a nové rozšírenie kresťanskej viery prebehlo až na počiatku 7. storočia zásluhou írskych mníchov.

Za vlády Karolovcov stále viac rástol vplyv lénnikov a oporou vládnej moci sa vtedy stali kláštory a biskupstvá. Verdunská zmluva rozdeľujúca vtedajšiu Franskú ríšu medzi vnukov Karola Veľkého (843) prisúdila Horné Burgundsko (západná časť dnešného Švajčiarska) Stredofranskej a Alemániu (jeho východnú časť) Východofranskej ríši (tej vládol Ľudovít Nemec a neskôr sa mala pretvoriť v Svätú ríšu rímsku).

V 10. storočí spolu s oslabením moci Karolovcov vydrancovali Saracéni Valais a na druhej strane Maďari zničili v roku 917 Bazilej a o deväť rokov neskôr aj St. Gallen. Až po víťazstve rímskeho kráľa Otta I. nad Maďarmi v bitke na rieke Lech v roku 955 bolo švajčiarske územie znovu pripojené k ríši.

V 12. storočí získali zähringenskí vojvodovia moc nad časťou burgundského územia, ktoré v tej dobe pokrývalo západnú oblasť novodobého Švajčiarska. Tí tu založili mnoho miest, medzi inými aj Fribourg (1157) a Bern (1191). Zähringenský rod vymrel v roku 1218 Berchtoldom V. a ich mestám bol vzápätí nato prisúdený štatút slobodného ríšskeho mesta, zatiaľ čo o vidiecke oblasti medzi sebou súperili vojvodcovia z Kyburgu a Habsburgovci.

V dobe panovania rodu Hohenštaufovcov sa stali alpské priesmyky a hlavne priesmyk svätého Gotharda dôležitou obchodnou cestou. Oblasti Uri a Schwyz získali v prvej polovici 13. storočí postavenie slobodného ríšskeho léna, aby tak umožnili priamu kontrolu ríše nad týmto priesmykom. Väčšina Unterwaldenu v tejto dobe patrila kláštorom, ktoré už skôr získali v rámci ríše slobodu.

Vymretie rodu Kyburgovcov umožnilo Habsburgovcom získať väčšinu územia na juh od Rýnu pod svoju kontrolu a pomohlo im k silnejšiemu postaveniu. Rudolfovi I. Habsburgskému, ktorý sa v roku 1273 stal rímskym kráľom, sa podarilo zrušiť doterajšie nezávislé postavenie troch lesných kantónov Uri, Schwyzu a Unterwaldenu. Tie tak stratili svoju samostatnosť a boli riadené správcami.

 Stará konfederácia 
V roku 1291 sa kantóny Uri, Schwyz a Unterwalden spojili proti Habsburgovcom. Ich spojenectvo, základ Starej švajčiarskej konfederácie, bolo zaznamenané vo Federálnej charte, ktorá bola pravdepodobne spísaná až v 14. storočí. Spolok bol úspešný - v bitkách pri Morgartene v roku 1315 a pri Sempachu v roku 1386 Švajčiari porazili habsburgskú armádu a umožnili tak ďalšiu existenciu konfederácie v Svätej ríši rímskej.

Do roku 1353 sa k pôvodným kantónom pridali ďalšie - Glarus a Zug a mestské štáty Luzern, Zürich a Bern, čím vznikla Stará konfederácia, ktorá v tejto podobe zotrvala po väčšine 15. storočia. V 40. rokoch 15. storočia bol Zürich z konfederácie načas vypudený kvôli rozbrojom týkajúcim sa územia Toggenburgu (takzvaná stará zürišská vojna). Pripojenie ďalších členov viedlo k významnému posilneniu moci a bohatstva spolku, hlavne vďaka víťazstvám nad burgundským vojvodom Karolom Smelým počas 70. rokov 15. storočia a tiež aj úspechu švajčiarskych žoldnierov. Od roku 1481 sa k spolku začali pripájať ďalšie kantóny.

Švajčiarske víťazstvo nad Švábskou ligou v roku 1499 prispelo k úplnej nezávislosti od Svätej ríše rímske. V roku 1506 zaviedol pápež Július II. švajčiarsku gardu, ktorá slúži pápežstvu dodnes. Rast spolku a povesť neporaziteľnosti jeho armády utrpeli prvé trhliny v prehratej bitke pri Marignane v roku 1515.

 Reformácia a tridsaťročná vojna 
V 16. storočí sa v Zürichu odohrali významné zmeny v obecnom živote a v štátnych záležitostiach spôsobené náboženskou reformáciou Ulricha Zwingliho (1523), ktorý pre svoje plány získal podporu zürišských konšelov a obyvateľstva. Reformácia sa potom rozšírila do ďalších piatich kantónov, zatiaľ čo päť zostávajúcich zostalo pri katolíckej viere. To viedlo k vojnám medzi týmito kantónmi v rokoch 1529 a 1531. Zwingli na jednom z bojísk tejto vojny zomrel.

Počas tridsaťročnej vojny sa prevažná časť Švajčiarska tomuto konfliktu vyhla, hlavne vďaka tomu, že väčšina hlavných mocností Európy závisela od švajčiarskych žoldnierov a tieto veľmoci by si teda nedovolili, aby sa Švajčiarska zmocnil niektorý z ich rivalov. Namiesto toho sa snažili získať na politickom dianí vo Švajčiarsku určitý vplyv, a to prostredníctvom žoldnierskych veliteľov, napríklad Jörga Jenatscha alebo Johana Rudolfa Wettsteina.

 Po vestfálskom mieri 
Vestfálsky mier z roku 1648 právne potvrdil nezávislosť Švajčiarska od Svätej ríše rímskej. V roku 1653 sa sedliaci vzbúrili na územiach patriacich kantónom Luzern, Bern, Solothurn a Bazilej. Dôvodom bolo znehodnotenie meny. Aj keď v tejto švajčiarsko-selskej vojne nakoniec zvíťazili vládnuce vrstvy, boli neskôr urobené určité daňové reformy, čo v dlhodobom meradle znemožnilo vytvorenie absolutistickej formy vlády ako v niektorých iných európskych krajinách. Avšak náboženské spory naďalej ohrozovali jednotu štátu, ktoré vyvrcholili bitkami pri Villmergene v roku 1656 a 1712.

 Napoleonské obdobie a reštaurácia 
Počas francúzskych revolučných vojen postupovali revolučné armády na východ, čím ich jednotky obklopili Švajčiarsko z oboch strán. V roku 1798 ho úplne obsadilo Francúzsko a stalo sa centralizovanou Helvétskou republikou v ktorej kantóny prišli o autonómiu a zároveň bol zredukovaný ich počet. Helvétska republika bola štátom vytvoreným cudzou mocou a jej prežitie záviselo len na francúzskych jednotkách. Jej neobľúbený režim musel čeliť mnohým hospodárskym a politickým problémom i opakovaným povstaniam.

Proti centralistickej ústave Helvétskej republiky sa dvihol odpor a tak Napoleon nakoniec roku 1803 dal Švajčiarsku novú ústavu ktorou obnovil autonómiu kantónov, zrušené kantóny, a urobil plnoprávnymi kantónmi i celé stáročia závislé alebo spojenecké územia Aargau, Thurgau, Graubünden, St. Gallen, Vaud a Ticino.

Viedenský kongres roku 1815 úplne obnovil švajčiarsku nezávislosť a európske mocnosti súhlasili s trvalým uznaním švajčiarskej neutrality. V tomto období sa územie Švajčiarska rozšírilo o nové kantóny Valais, Neuchâtel a Ženeva.

 Referencie 

 Literatúra 



 Iné projekty 

 Externé odkazy 
 infoclio.ch, das Fachportal für die Geschichtswissenschaften der Schweiz
 Diplomatische Dokumente der Schweiz (DDS)
 Interaktiver Wahlatlas zu den Schweizer Nationalratswahlen seit 1919 
 Swissworld, Kapitel «Geschichte» 
 SRG SSR Timeline, Multimediale Chronik der Schweiz 
 Politischer Atlas der Schweiz
 Christof Dipper: Schweiz – Die Geburt der Zeitgeschichte aus dem Geist der Krise
History of Switzerland  
History of Switzerland: Primary Documents
 Swiss American Historical Society

 Zdroj