Chajim Herzog

Chajim Herzog (: , Chajim Hercog; 17. september 1918 Belfast – † 17. apríl 1997 Tel Aviv) bol izraelský generál, diplomat, politik a člen Strany práce (predtým Maarach). V rokoch 1983 až 1993 zastával v dvoch funkčných obdobiach úrad izraelského prezidenta.

Pochádzal zo severoírskeho Belfastu; jeho otec bol írsky a izraelský vrchný rabín Jicchak ha-Levi Herzog. Vyštudoval právo a jeho vojenská kariéra začala už v roku 1936 vstupom do Hagany pri arabskom povstaní v Palestíne. Počas druhej svetovej vojny sa ako spravodajský dôstojník Britskej armády zapojil do boja proti nacizmu, zúčastnil sa vylodenia v Normandii, bojov o prekročenie Rýna a na oslobodení koncentračných táboroch. Patril medzi zakladateľov izraelskej armády a v roku 1948 sa zúčastnil bojov o Jeruzalem. Bol pri zrode izraelskej vojenskej spravodajskej služby a celkom dvakrát bol jej čelným predstaviteľom. Vojenskú kariéru ukončil roku 1962 v hodnosti generálmajora a o päť rokov neskôr sa počas šesťdňovej vojny stal vojenským komentátorom.

V rokoch 1975 až 1978 pôsobil ako stály zástupca Izraela pri Organizácii spojených národov (OSN), kde mnohokrát vystupoval na obranu židovského štátu. Herzogov prejav v súvislosti so schválením rezolúcie, ktorá označila sionizmus za druh rasizmu sa zaradil medzi prejavy, ktoré zmenili svet. V roku 1983 jeho kariéra vyvrcholila zvolením za izraelského prezidenta. V tejto funkcii zotrval desať rokov, počas ktorých sa snažil vystupovať na obranu Izraela a preklenúť rozdiely v izraelskej spoločnosti. Je autorom mnohých kníh a článkov venujúcich sa vojenskej histórii.

 Mladosť a štúdium 
Narodil sa v Belfaste v Spojenom kráľovstve Veľkej Británie a Írska (dnes Severné Írsko v Spojenom kráľovstve) ako syn Sáry Hillmanovej a významného rabína Jicchaka ha-Levi Herzoga, ktorý v rokoch 1919 až 1937 zastával funkciu vrchného rabína Írska a následne vrchného aškenázskeho rabína mandátnej Palestíne (19371948) a Izraela (19481959). Rodina žila od roku 1919 v Dubline, kde sa narodil aj Chajimov mladší brat Jaakov (19211972), neskorší rabín a izraelský veľvyslanec v Kanade. Vyrastal a neskôr aj študoval v Dubline na Wesley College. V roku 1935, ako sedemnásťročný, podnikol spoločne s rodinou aliju do britskej mandátnej Palestíny, kde tri roky študoval v Hebronskej ješive, ješive Merkaz ha-rav a právnickej škole vlády britského mandátu. V roku 1936 vstúpil na začiatku arabského povstania do židovskej polovojenskej organizácie Hagana. O dva roky neskôr sa vrátil do Spojeného kráľovstva, kde vyštudoval právo na londýnskej univerzite a univerzite v Cambridgei.

 Vojenská kariéra 
Po ukončení štúdií vstúpil v roku 1942 do Britskej armády, kde získal vojenské vzdelanie v Kráľovskej vojenskej akadémii v Sandhurste. Tu si vyslúžil celoživotnú prezývku „Vivian“, pretože Briti nevedeli správne vysloviť jeho meno Chajim. Počas druhej svetovej vojny slúžil ako spravodajský dôstojník v pechotnom a obrnenom zbore, s ktorým sa zúčastnil vylodenia v Normandii a bojov v okupovanej Európe. Podieľal sa na oslobodení koncentračného tábora Bergen-Belsen. Zúčastnil sa na vyšetrovaní viacerých nemeckých zajatcov vrátane Heinricha Himmlera. Bol prítomný pri jeho výsluchu. Po skončení 2. svetovej vojny bol členom komisie, ktorá v britskej okupačnej zóne organizovala spravodajský systém, a pôsobil ako veliteľ vojenskej rozviedky v severnom Nemecku. Demobilizovaný bol roku 1947 v hodnosti podplukovníka.

V tom istom roku sa oženil s Aurou Ambacheovou, s ktorou mal štyri deti: dcéru Ronit a synov Joela (* 1949), Michaela a Jicchaka (* 1960), ktorý sa stal izraelským politikom. Jeho švagrom bol izraelský minister zahraničných vecí Abba Eban, ktorý sa oženil so sestrou Herzogovej manželky.


 Izraelské vojenské spravodajstvo 
V roku 1947 sa vrátil do mandátnej Palestíny, kde ho s najväčšou pravdepodobnosťou Hagana poverila vykonať vnútornú hĺbkovú inšpekciu jej spravodajskej služby Šaj; túto inšpekciu vykonal v máji toho istého roku. V januári 1948 sa stal jedným z inštruktorov výcvikového kurzu pre spravodajských dôstojníkov.Mossad - izraelské tajné války. S. 71-72 V prvej polovici toho roku bol na čele bezpečnostnej sekcie Židovskej agentúry a bol styčnou osobou pre predstaviteľov Organizácie Spojených národov, ktorí do mandátnej Palestíny prišli prešetriť situáciu pred stiahnutím britských jednotiek v súvislosti s vypršaním britského mandátu. Po vzniku Izraela v máji 1948 sa stal príslušníkom Izraelských obranných síl (IOS) a v ich radoch bojoval vo vojne za nezávislosť. Ako operačný a spravodajský dôstojník 7. obrnenej divízie sa zúčastnil bitky o Latrun.

V júni 1948 rozhodol izraelský premiér David Ben Gurion o reforme a reorganizácii izraelských tajných služieb a poveril jeho a Isera Beeriho zriadením vojenskej výzvednej služby (Šerut ha-modiin) pri generálnom štábe, pod ktorej zodpovednosť by spadalo „bojové a taktické spravodajstvo, kontrarozviedka, cenzúra, monitorovanie rozhlasu a vysielačiek a špeciálne povinnosti.“Mossad - izraelské tajné války. S. 73-74 Spravodajskú službu viedol Beeri a Herzog sa stal jeho zástupcom. Začiatkom roku 1949 došlo k ďalšej reorganizácii spravodajských služieb, v dôsledku čoho vzniklo spravodajské oddelenie IOS, ktoré viedol Chajim Herzog.Mossad - izraelské tajné války. S. 79 V tom istom roku vznikol na jeho návrh Koordinačný výbor spravodajských služieb, ktorý mal „kontrolovať a koordinovať prácu služieb a zmierňovať nezhody, ktoré medzi nimi vládli.“Mossad - izraelské tajné války. S. 90

V roku 1950 ho vo funkcii nahradil Binjamin Gibli, ktorý uskutočnil rozsiahlu reorganizáciu a transformoval vojenské spravodajské oddelenie na vojenskú spravodajskú službu, ktorá sa od decembra 1953 volá Aman.Mossad - izraelské tajné války. S. 117-118 Po odchode z vojenského spravodajstva pôsobil v rokoch 1950 až 1954 ako vojenský atašé na izraelskej ambasáde v Spojených štátoch, medzi rokmi 1954 a 1957 ako veliteľ jeruzalemskej brigády a v rokoch 1957 až 1959 ako veliteľ južného veliteľstva IOS. V roku 1959 sa vrátil na čelo vojenskej spravodajskej služby Aman, a zotrval v nej do roku 1962. Počas tohto obdobia na jar 1959 v Teheráne so svojim iránskym náprotivkom dohodol iránsko-izraelskú vojenskú a spravodajskú spoluprácu.Mossad - izraelské tajné války. S. 200 V roku 1962 ho vo funkcii nahradil Meir Amit a on sám opustil izraelskú armádu v hodnosti generálmajora (aluf).

 Po odchode z armády 

Po odchode z armády sa venoval podnikaniu a verejnej službe a pôsobil ako obchodný riaditeľ konglomerátu priemyselných podnikov, ktoré v Izraeli vlastnil sir Isaac Wolfson. V máji 1967 pred vypuknutím Šesťdňovej vojny nastúpil ako komentátor do rádia Kol Jisrael. Jeho komentáre mali pozitívny vplyv na izraelskú morálku a národné sebavedomie v situácii, keď susedné arabské štáty stupňovali vojenské napätie a propagandu.Izrael: Dějiny. S. 372 Po dobytí Západného brehu Jordánu ho minister obrany Moše Dajan vymenoval za vojenského guvernéra východného Jeruzalemu a Judei a Samárie a v tejto funkcii zotrval až do konca roku 1967. Po svojom vymenovaní sa opýtal Dajana na izraelskú politiku na dobytom území a čo sa od neho očakáva, načo mu Dajan odpovedal: „Predpokladá sa, že sa budeš starať, aby sa všetko vrátilo do normálnych koľají. Ale nesnaž sa vládnuť Arabom. Nechaj ich, nech si vládnu sami. Pochopiteľne musia vedieť, že si šéf. (…) V podstate chcem politiku, ktorá umožní, aby sa Arab narodil, žil a umrel na Západnom brehu, bez toho, aby niekedy videl nejakého izraelského úradníka.“Izrael: Dějiny. S. 391

Po demobilizácii sa postavil na čelo správnej rady vydavateľstva Keter Publishing a v roku 1965 sa spoločne s Ben Gurionom podieľal na vzniku politickej strany Rafi.Izrael: Dějiny. S. 354 V roku 1972 s partnermi Michaelom Foxom a Jaakovom Neemanom založil právnickú firmu Herzog, Fox & Neeman, ktorá sa neskôr stala najväčšou právnickou spoločnosťou v Izraeli. Na úlohu komentátora Kol Jisrael nadviazal pri jomkipurskej vojne v roku 1973, keď jeho pokojný hlas opäť povzbudil morálku národa.

 Diplomacia a politika 
V auguste 1975 bol menovaný za izraelského stáleho zástupcu pri Organizácii Spojených národov, a zostal ním do roku 1978. V tomto období Izrael sústavne napádali arabské a komunistické štáty. Počas jeho pôsobenia prijalo Valné zhromaždenie 10. novembra 1975 rezolúciu č. 3379, označujúcu sionizmus za „formu rasizmu a rasovej diskriminácie.“ Pri svojom prejave pred Valným zhromaždením OSN pripomenul, že presne pred 37 rokmi (10. novembra 1938) sa odohrala Krištáľová noc, navrhnutú rezolúciu odsúdil a symbolicky ju roztrhal (obdobne jeho otec roztrhal MacDonaldovu bielu knihu, ktorá obmedzovala židovskú imigráciu do mandátnej Palestíny v predvečer druhej svetovej vojny), so slovami:

Jeho prejav zaradili britskí historici na čele so Simonom Sebag-Montefiorom do zbierky „prejavov, ktoré zmenili svet“ () popri prejavoch napríklad Martina Luthera Kinga, Nelsona Mandelu, Winstona Churchilla či Johna F. Kennedyho. Táto rezolúcia bola 16. decembra 1991 (teda v čase, keď pôsobil vo funkcii prezidenta) revokovaná rezolúciou č. 46/86, ktorou Izrael podmienil svoju účasť na Madridskej mierovej konferencii v roku 1991. V histórii OSN šlo k roku 2010 o jedinú revokovanú rezolúciu.

Ďalšou udalosťou jeho pôsobenia v Organizácii spojených národov bola operácia Entebbe z júla 1976. Izraelská špeciálna jednotka Sajeret Matkal vtedy uskutočnila operáciu na záchranu zhruba stovky cestujúcich letu spoločnosti Air France, ktorých uniesli palestínski teroristi z Ľudového frontu za oslobodenie Palestíny a nemecké Revolučné bunky do Ugandy.SACHAR, H.M. Dějiny Státu Izrael. s. 622-623 Celá operácia sa odohrala v priebehu 57 minút a až na štyroch pasažierov pri nej všetkých rukojemníkov zachránili. Uganda potom požiadala zvolať zasadnutie Bezpečnostnej rady OSN. Chcela, aby Bezpečnostná rada odsúdila Izrael, od ktorého požadovala uhradenie vzniknutých materiálnych škôd. Herzog na ugandskú požiadavku pred Radou bezpečnosti reagoval:

V roku 1978 ho vo funkcii izraelského stáleho zástupcu pri OSN vystriedal Jehuda Cvi Blum a on sa vrátil do Izraela, kde sa venoval právnej praxi a domácej politike. Do celoštátnej politiky vstúpil vo voľbách do Knesetu v roku 1981, keď bol zvolený za poslanca za stranu Maarach, predchodkyňu dnešnej Strany práce. Počas necelých dvoch rokov, ktoré v izraelskom parlamente strávil, pôsobil ako člen zahraničného a branno bezpečnostného výboru a výboru pre ústavu, právo a spravodlivosť. Na svoj mandát rezignoval v roku 1983 potom, ako bol zvolený za izraelského prezidenta. V parlamente ho nahradil Nachman Raz.

 Prezidentstvo 
Prvý raz zvolili Chajima Herzoga za prezidenta vo voľbách konaných 5. mája 1983, do ktorých nastúpil ako kandidát opozičnej strany Maarach. Jeho súperom bol Menachem Elon, nominovaný vládnou stranou Likud. Porazil ho, keď získal najtesnejšiu možnú väčšinu 61 hlasov, kým Elon obdržal 57 hlasov. Prezidentský úrad Herzog zastával v dvoch po sebe idúcich funkčných obdobiach. Druhý raz bol zvolený vo voľbách konaných 23. februára 1988, v ktorých nemal žiadneho protikandidáta a získal 82 hlasov (2 hlasy boli proti, 2 hlasovacie lístky boli odovzdané prázdne a jeden hlas bol neplatný).

Herzog vnímal prezidentský úrad ako symbol jednoty národa a inštitúciu, ktorá môže vyjadriť „najhlbšie pocity národa a zahrnúť všetky etnické spoločenstvá, národnosti a vyznania.“ Vo svojej novej pozícii sa snažil o posilnenie morálnych a národných hodnôt judaizmu a demokracie. Jadrom jeho prezidentstva bol rešpekt k jednotlivcovi a občanovi a neustále udržoval kontakt s verejnosťou. Veril, že všetkých Izraelcov, bez ohľadu na náboženský či etnický pôvod, spája túžba po mieri. Snažil sa preklenúť rozdiely v izraelskej spoločnosti a vyjadroval sa k všetkým hlavným spoločenským otázkam, či už šlo o absorpciu imigrantov, integráciu menšín, rasizmus, zmenu volebného systému či napätie medzi religióznou a sekulárnou časťou spoločnosti.

Herzog podporoval aj úzke styky medzi Izraelom a židovskými komunitami po celom svete a židovské vzdelávanie. Ako prezident podnikol mnohé zahraničné cesty, počas ktorých sa snažil vysvetliť izraelskú pozíciu a podporiť diplomatické a obchodné vzťahy. Celkom navštívil cez tridsať krajín a stal sa prvým izraelským prezidentom, ktorý uskutočnil oficiálnu štátnu návštevu Nemecka (apríl 1987), Čínskej ľudovej republiky a vzhľadom na blízke americko-izraelské vzťahy paradoxne aj prvým izraelským prezidentom, ktorý podnikol oficiálnu štátnu návštevu Spojených štátov (november 1987). Bol tiež prvým prezidentom, ktorý po opätovnom nadviazaní diplomatických vzťahov v roku 1991 navštívil Česko-Slovensko. Pri tejto príležitosti prijal čestné členstvo, ktoré mu udelilo Masarykove demokratické hnutie.

V roku 1985 navštívil počas štátnej cesty do Írska miesto svojho štúdia – Wesley College, kde slávnostne otvoril Írske židovské múzeum. Ako ostrý kritik režimu Saddáma Husajna označoval Irak za „brloh svetového terorizmu.“ Vyhlásil, že svet väčšinou odmieta izraelské varovania, že sa Bagdad stáva hlavným mestom svetového terorizmu, a dodal, že niektoré západné štáty pomohli Saddámovi Husajnovi rozvinúť jeho vojenskú silu.

 Prezidentské milosti 
Medzi jeho sporné rozhodnutia patrilo zníženie trestu trom židovským radikálom zo skupiny Židovské podzemie, ktorí boli v roku 1985 odsúdení na doživotné odňatie slobody za vraždu štyroch palestínskych Arabov, spáchanú roku 1984 v Hebrone. Trest znížil najprv na 24 rokov odňatia slobody, potom na 15 rokov a v roku 1989 nakoniec na 10 rokov odňatia slobody, čím umožnil, aby vrahov po dvoch rokoch prepustili na slobodu za dobré správanie. Podľa českého odborníka na problematiku Blízkeho východu, politológa Marka Čejku (2011) vyšlo neskôr najavo, že „hlavným dôvodom zmiernenia trestov bol veľký tlak premiéra Šamira a ministra spravodlivosti Dana Meridora.“ V roku 1990 znížil iným členom židovského podzemia doživotné tresty odňatia slobody za prípravu bombového útoku na mešity na Chrámovej hore.Judaismus a politika v Izraeli. S. 241

náhľad|vľavo|Prezident Herzog (vľavo) v archíve Jad Jaari, 1986|alt=Sediaci Herzog si prezerá knihu
Verejnosť kritizovala aj jeho angažmán v tzv. afére autobusu číslo 300. V apríli 1984 uniesli štyria palestínski teroristi linkový autobus spoločnosti Egged. Pri zásahu špeciálne jednotky pasažierov (až na jednu ženu) oslobodiliMossad - izraelské tajné války. S. 423-427, dvoch únoscov pri záchrannej operácii zabili, ostatní dvaja zomreli po skončení akcie, keď ich odovzdali agentom Šin Bet. Oficiálne však druhí dvaja „zomreli cestou do nemocnice.“ Kvôli vážnym pochybnostiam poveril minister obrany Moše Arens zvláštnu vyšetrovaciu komisiu, ktorú viedol Meir Zorea, aby prešetrila celú udalosť. V zložitom vyšetrovaní sa Šin Bet pokúsila krivými výpoveďami svojich agentov zvaliť vinu za smrť dvoch zadržaných na generála Jicchaka Mordechaja, ktorý teroristov pri výsluchu bil. Kvôli mocenským bojom vnútri spravodajskej služby sa celá aféra dostala do rúk generálneho prokurátora Jicchaka Zamira. Ten odporučil prepustiť riaditeľa spravodajskej služby Avrahama Šaloma a niekoľko vyšších dôstojníkov pre ovplyvňovanie svedkov a falšovaniu dôkazov. Nakoniec sa však nikto z nich pred súd nepostavil, pretože im Herzog udelil prezidentskú milosť bez toho, aby proti nim boli vznesené obvinenia. V rozhovore, ktorý poskytol v roku 1993, uviedol, že odsudzuje to, čo sa po zásahu stalo, ale že v tom čase bol Izrael zatiahnutý do vojny s teroristami a že prípadný súdny proces by mohol Šin Bet „roztrhať na kusy.“

Počas jeho pôsobenia v prezidentskom úrade sa vystriedalo šesť vlád, a na ich čele stáli postupne štyria premiéri. On sám často fungoval ako zákulisný sprostredkovateľ, napríklad pri zostavovaní vlád národnej jednoty po voľbách v rokoch 1984 a 1988. V roku 1993 po skončení druhého funkčného obdobia odišiel z politiky a v prezidentskom úrade ho nahradil niekdajší veliteľ Izraelského vojenského letectva a bývalý minister Ezer Weizman.

 Poprezidentské obdobie 
Po návrate do súkromného života sa venoval prednáškovým turné, písal novinové komentáre, vlastnú autobiografiu a bol aj členom v niekoľkých správnych radách. Angažoval sa aj pri vzniku Centra blízkovýchodných štúdií a diplomacie pri Ben Gurionovej univerzite v Negeve, ktoré sa dnes na jeho počesť volá Centrum Chajima Herzoga pre blízkovýchodné štúdium a diplomaciu. Rok po zavraždení premiéra Jicchaka Rabina Herzog prehovoril na  Bar-Ilanovej univerzite, na ktorej predtým študoval Rabinov vrah Jigal Amir. V rozhorčenom prejave pripomenul súdržnosť a spolupatričnosť izraelskej spoločnosti z čias šesťdennej vojny, ktorá vtedy nasledovala Rabina ako náčelníka generálneho štábu. Pokračoval slovami:Izrael: Dějiny. S. 581

Zomrel 17. apríla 1997 na zlyhanie srdcaDějiny moderního Izraele. S. 255 a je pochovaný na národnom cintoríne na Herzlovom vrchu v Jeruzaleme.

 Dielo 
Ide o autora mnohých kníh, ktoré sa týkajú histórie, najmä vojenskej histórie. Medzi ne patria:
Knihy vydané v angličtine







Knihy vydané v češtine




 Referencie 

 Iné projekty 

 Externé odkazy 
 ChaimHerzog.org    
 Kneset – Chajim Herzog  
 Ministerstvo zahraničních věcí Státu Izrael – Chajim Herzog  
 Úřad prezidenta Státu Izrael – Chajim Herzog  
 Úřad premiéra Státu Izrael – Chajim Herzog  
 Encyclopædia Britannica – Chaim Herzog  
 Jewish News Weekly – Jewish world mourn death of Chaim Herzog, 78  
Videá
  The Spielberg Jewish Film Archive – Časť prejavu Ch. Herzoga pred Valným zhromaždením k rezolúcii č. 3379 na YouTube

 Zdroj 


Kategória:Osobnosti z Belfastu
Kategória:Prezidenti Izraela
Kategória:Členovia Knesetu
Kategória:Izraelskí generáli
Kategória:Izraelskí diplomati
Kategória:Stáli predstavitelia Izraela pri OSN v New Yorku
Kategória:Izraelské spravodajské služby
Kategória:Príslušníci Hagany
Kategória:Írske osobnosti židovského pôvodu
Kategória:Absolventi University of Cambridge
Kategória:Absolventi University of London
Kategória:Pochovaní na Har Herzl
Kategória:Absolventi University College London
Kategória:Izraelské osobnosti židovského pôvodu