Emil František Burian

Emil František Burian (* 11. jún 1904, Plzeň – † 9. august 1959, Praha) bol český básnik, publicista, spevák, herec, hudobník, hudobný skladateľ, dramaturg, dramatik a význačný režisér.

 Život 
Narodil sa v Plzni, kde bol jeho otec spevák. Dostal sa v Prahe na konzervatórium, do jeho majstrovskej školy.

Bol členom ľavicovo orientovanej literárnej skupiny Devětsil. V rokoch 1926 – 1927 spolupracoval s Osvobozeným divadlem,Jaromír Pelc: Meziválečná avantgarda a Osvobozené divadlo. Ústav pro kulturně výchovnou činnost, Praha, 1981, 248 s. Týž: Zpráva o Osvobozeném divadle. Práce, Praha, 1982, 216 s. Týž: Osvobozené divadlo. Mladá fronta, Praha, 1990, 488 s., ISBN 80-204-0165-2. Zde v oddílu "Osvobozené divadlo neznámé" podrobněji o akcích kulturní levice, při nichž postupovalo D 34 E. F. Buriana v součinnosti s Osvobozeným divadlem J. Voskovce a J. Wericha. odkiaľ po rozporoch s Jindřichom Honzlom spolu s Jiřím Frejkom odišli a založili si vlastné Divadlo Dada. Potom spolupracoval s Frejkovou scénou Moderní studio.

V roku 1923, t. j. Vo svojich devätnástich rokoch, vstúpil z presvedčenia do KSČ, čo ovplyvnilo jeho ďalšiu činnosť, ktorá bola často až agitačná.
náhľad|Burianov Voiceband mal v Siene veľké úspechy
Roku 1927 založil hudobne recitačný súbor Voice-band.

V sezóne 1930/31 ho angažoval riaditeľ Antonín Drašar ako režiséra do divadla v Olomouci, kde Burian využíval aj svoj voiceband a sám sa tiež uplatnil ako jazzový spevák. V druhej polovici roka 1931 sa vrátil Burian krátko do Brna do Zemského divadla.Jaroslav Kladiva: E.F.Burian, Jazzová sekce, Praha, 1982, str. 98 – 9

Koncom roka 1933 založil divadlo D 34, kde uskutočňoval svoj program politicky vyhraneného ľavicového divadla – každý rok názov divadla posúval o jedno číslo (v roku 1935 sa teda volalo D 35 a tak ďalej až do D 41). V predvojnových rokoch okrem iného vo svojom divadle zorganizoval protestnú petíciu proti uväzneniu slávneho ruského režiséra Mejercholda, ktorý bol neskôr Stalinom zavraždený. Pre rad komunistických funkcionárov bol preto, hoci bol presvedčeným stúpencom ich hnutia, nepohodlným a nepravidelným členom.

V roku 1941 bol zatknutý a celý zvyšok druhej svetovej vojny prežil v koncentračných táboroch. Najprv bol v Terezíne, potom v Dachau a nakoniec v Neuengamme (predmestie Hamburgu), tu pracoval v továrni s vojnovou výrobou, vo voľnom čase sa, podľa svojich spomienok, podieľal na organizovaní ilegálnych kultúrnych relácií pre väzňov. 3. mája 1945 sa mu za dramatických okolností podarilo zachrániť sa z lode Cap Arcona po spornom útoku britského kráľovského letectva RAF.

Po vojne založil ešte divadlo D 46 a D 47, mimo týchto divadiel riadil ešte tri brnianske scény a karlínsku operetu, ktoré boli združené do tzv. Družstva divadla práce.

Vo voľbách roku 1948 bol zvolený do Národného zhromaždenia za KSČ vo volebnom kraji Kladno. Zasadal tu do konca funkčného obdobia, teda do roku 1954.

Roku 1951 potom, čo hrozil bezprostredný zánik jeho divadla, previedol svoje D 51 do zväzku Česko-slovenskej armády, a to sa potom stalo Armádnom umeleckým divadlom. V roku 1955 z armády odišiel a toto divadlo premenoval opäť na D 34.

V povojnovej dobe sa stal jedným z popredných účastníkov nastupujúcej nomenklatúry komunistickej kultúry. Patril však k osobnostiam, ktoré boli do značnej miery režimu nepohodlné a nevypočítateľné a bol často kritizovaný sprava aj zľava. Krátko riadil týždenník Kulturní politika, v ktorom pôsobil rad neskôr známych novinárov – Antonín Jaroslav Liehm, Stanislav Budín a i.

V roku 1954 bol menovaný národným umelcom.

V roku 1958 navštívil ZSSR a pod vplyvom Chruščovovej kritiky Stalina a jeho praktík vystúpil v Španielskej sále Pražského hradu so zásadným sebakritickým prejavom.

Bol niekoľkokrát ženatý – s prvou ženou Ludmilou Matějovskou (nar. 1902), absolventkou majstrovskej školy pražského konzervatória, sa oženil v roku 1927 a rozviedol v roku 1931. V roku 1934 sa oženil s Mariou Šubrtovou (nar. 1906), s ktorou sa zoznámil v Brne, kde študovala na Filozofickej fakulte Masarykovej univerzity.Jaroslav Kladiva: E.F.Burian, Jazzová sekce, Praha, 1982, str. 14, 103, 355 Jeho poslednou manželkou bola Zuzana Kočová.

 Smrť 
Zomrel 9. augusta 1959 v Prahe, za dosiaľ nevyjasnených okolností v štátnom sanatóriu na zlyhanie pečene.

 Dielo 
Jeho dielo bolo ovplyvnené dadaizmom, futurizmom a poetizmom, je silne ľavicové a prakticky miestami až agitačné. Napriek tomu predovšetkým svojou divadelnou tvorbou pozitívne ovplyvnil celé moderné české divadlo. Jeho inscenačné postupy boli na svoju dobu objavné (metafora ako hlavný výrazový prostriedok, poézia, symbol, "vynálezy" theatergraph a voice-band atď.) A divadlo z nich čerpá dodnes.

 Filmová réžia 
 Věra Lukášová (1939), vlastný scenár podľa novely Věry Benešovej
 Chceme žít (1949), vlastný scenár podľa románu Karla Nového

 Hudobné dielo 
Okrem filmovej hudby, opier a baletov písal tiež scénickú hudbu a koncertné skladby.

 Filmová hudba 
Burian zložil hudbu k dvadsiatim filmomhttp://www.fdb.cz/lidi/18260.html, napríklad
 Před maturitou (1932), réžia Vladislav Vančura a Svatopluk Innemann
 Ze světa lesních samot (1933), režie Miroslav Josef Krňanský
 Svítání (1933), réžia Václav Kubásek
 Vojnarka (1936), réžia Vladimír Borský
 Ulička v ráji (1936), réžia Martin Frič
 Jan Výrava (1937), réžia Vladimír Borský
 Věra Lukášová (1939), hudba k vlastnému filmu
 Čekanky (1940), réžia Vladimír Borský
 Siréna (1947), réžia Karel Steklý, na VIII. Medzinárodnom filmovom festivale v Benátkách získal film okrem Veľkej ceny tiež Cenu za filmovou hudbu
 Chceme žít (1949), hudba k vlastnému filmu
 Mordová rokle (1951), réžia Jiří Slavíček
 Psohlavci (1955), réžia Martin Frič
 Cesta do pravěku (1955) Karel Zeman

 Opery 
 Alladina a Palomid (1923)
 Před slunce východem (1925)
 Bubu z Montparnassu (1927)
 Mistr Ipokras, mastičkář drkolenský (1928)
 Maryša (1940)
 Císařovy nové šaty (1947)
 Opera z pouti (1955)
 Račte odpustit (1956)
 Evžen Oněgin (1957), melodráma

 Balet 
 Autobus (1928)
 Fagot a flétna (1920)

 Divadlo 
 Libreta 
 U muziky (1940), libreto k baletu J. Zicha
 Maryša (1940), libreto k vlastnej opere
 Císařovy nové šaty (1947), libreto k vlastnej opere
 Opera z pouti (1956), libreto k vlastnej opere
 Evžen Oněgin (1957), libreto k vlastnej melodráme

 Divadelná dramatizácia a réžia 
 Vojna (1935), dramatická montáž z ľudovej poézie zozbieranej K. J. Erbenom
 Jaroslav Hašek: Dobrý voják Švejk (1935)
 Karel Hynek Mácha: Máj (1935) Hudba Karel Reiner. Premiéra 35' a 36' v D 36. Roku 36' natočil EFB s Voicebandom v Čs. rozhlase inscenáciu, tá sa stala podľa pamätníkov legendou, ale záznam sa nepodarilo v archíve ČsR nájsť. Existuje len niekoľko natočených záberov Máchových zvučiek. Rok 1936 bolo práve 100. výročie Machovho úmrtia.
 Karel Hynek Mácha: Kat (1936)
 Frank Wedekind: Procitnutí jara (1936)
 Alexandr Sergejevič Puškin: Evžen Oněgin (1937)
 Johann Wolfgang Goethe: Utrpení mladého Werthera (1938)
 První lidová suita (1938), obsahuje Hra o sv. Dorotě, Salička a Žebravý Bakus
 Druhá lidová suita (1939), obsahuje Vojáci sv. Řehoře, Komedie o Františce a Honzíčkovi a Jak se kdy v Čechách strašívalo
 Viktor Dyk: Krysař (1940)
 Charles De Coster: Ulenspiegel (1946)
 Fiodor Michajlovič Dostojevskij: Bílé noci (1946)
 Marie Majerová: Siréna (1950)
 a ďalšie

 Divadelné hry 
Vlastné divadelné hry začal Burian písať až po roku 1945, kedy sa úplne priklonil k modelu socialistického realizmu a stal sa jeho zaujatým obhajcom.
 Hráze mezi námi (1947)
 Krčma na břehu (1948)
 Láska ze všech nejkrásnější (1948)
 Není pozdě na štěstí? (1948)
 Pařeniště (1950)
 Ani láska není sama (1957)
 Proč žiješ, Václave Řího? (1958)
 Dálky (1959)
 Rozcestí (1959)

 Literárne dielo 
Burianové literárne dielo zahŕňa filmové scenáre, libreta, divadelné hry a dramatizácie (pozri vyššie), básne, beletriu a práce o hudbe a divadle.
 Idioteon (1926), básne
 O moderní ruské hudbě. Populární úvod (1926, štúdia
 Polydynamika (1926), štúdia
 Jazz (1928), štúdia
 Černošské tance (1929), stať k fotografiám
 Divadlo práce. Studie divadelního prostoru (1938)
 O nové divadlo 1930–1940 (1946), výbor z prác, obsahuje napr. Zameťte jeviště (1936) alebo Pojďte, lidé, na divadla s železnýma kladivama (1940)
 Jeden ze všech (1947, román vo veršoch (v tom istom roku aj inscenované)
 Viděno slzami (1947), básne z rokov 1925 – 1947
 Atomový mír (1950), báseň (v tom istom roku aj inscenované)
 Horkým srdcem (1950), básne
 Osm odtamtud (1954), poviedky, rozšírené 1956 s titulom Osm odtamtud a další z řady
 Vítězové (1955), román, roku 1965 rozšírené o druhú časť s titulom Trosečníci z Cap Arcony
 Básně (1955)

 Referencie 

 Externé odkazy 
 Zoznam diel v databáze Národní knihovny ČR
 Emil František Burian v Slovníku české literatury po roce 1945
 Emil František Burian  v archíve Národního divadla



 Zdroj 

Kategória:Českí dramatici
Kategória:Českí hudobní skladatelia
Kategória:Českí divadelní režiséri
Kategória:Českí politickí spisovatelia
Kategória:Českí literárni teoretici
Kategória:Väzni nacistických koncentračných táborov
Kategória:Svaz moderní kultury Devětsil
Kategória:Narodenia v 1904
Kategória:Úmrtia v 1959
Kategória:Poslanci česko-slovenského Národného zhromaždenia
Kategória:Operní skladatelia
Kategória:Česko-slovenskí národní umelci
Kategória:Osobnosti z Plzne
Kategória:Pochovaní v Prahe