Ženijne technická zátarasa

Ženijne technická zátarasa (ŽTZ), písané tiež ženijne-technická zátarasa alebo ženijne technické zabezpečenie hraníc, bol systém najmä na hranici železnej opony, ktorý mal zabrániť prekročenie hraníc ako smerom dovnútra krajiny ale hlavne smerom von z nej. Vo všeobecnosti systém zátarás má znemožňovať alebo spomaľovať pohyb. Systém prekážok (zátarás), ako súčasť Česko-slovenského opevnenia vybudovaného v 30. rokoch minulého storočia, bol aj vo vnútrozemí a mal zabrániť postupu vojska a bojovej techniky. 

 Druhy zátarás 
Rozdelenie zátarás podľa umiestneniaPrekážky ČS opevnenia a hraničná závora. Múzeum petržalského opevnenia B-S 4 "Lány":
 obvodové (chrániace objekt, napr. bunker),
 líniové (chrániace spojenia medzi objektami),
a podľa hmotnosti:
 ľahké - protipechotné,
 ťažké - proti útočnej vozbe (vozom - napríklad proti tankom: protitankové).
V Československu sa pred očakávanou nemeckou ofenzívou od roku 1936 budovali aj tzv. osobitné / zvláštne zariadeniaVláda republiky Československé nařizuje podle §90, odst.7 a §197 zákona ze dne 13.května 1936, č.131 Sb. z. a n., o obraně státu: BUDOVÁNÍ ZVLÁŠTNÍCH ZAŘÍZENÍ. Zdroj: Montace/Zvláštní zarizení, Online , ktoré mali zabrániť neočakavanému vpádu motorizovaných jednotiek nepriateľa:
 železné závory (od firmy Ippen v Hradci Králové)Montace/ Ippen , Online ,
 pásy prekážok so zabetónovanými alebo "zabaranenými" koľajnicami (lacná výstavba),
 priekopy proti útočnej vozbe, doplnené niekde tiež valmi (násypmi) a depóniami (skládky materiálu, prekážky, barikády).
Existujúce zátarasy vybudované pôvodne v 30. rokoch minulého storočia sa po roku 1948 (Víťazný február) stali súčasťou železnej opony najmä na česko-slovenskej západnej hranici.

 Zátarasy na hraniciach 
Hraničná zátarasa, vymedzujúca hraničné pásmo, sa skladala z viacerých častí. Z vojenského hľadiska mala zabrániť vstupu cudzích vojsk na naše územie a preto jej súčasťou boli (ťažké) protitankové prekážky (protitankový (betónový) ihlan, protitankový ježko a pod.). Jej charakteristickou súčasťou vnímanou obyvateľstvom bol však plot s ostnatým drôtom (protipechotné prekážky) a hraničné závory. 

Ploty boli na hraniciach v skutočnosti dva až štyri. Prvý, ktorý bol asi dva metre vysoký, tvorila spleť ostnatých drôtov, ktorej účelom bolo zabrániť alebo skomplikovať prístup. Ďalší plot v tvare písmena T, vysoký 2,5 až 3 metre, nazývaný signálny s elektrickým napätím najprv 24 voltov a (skrat signalizoval miesto narušenia a znamenal spustenie poplachu a výjazd pohraničníkov). V období roku 1953 až 1963 pod vysokým napätím 2000Monika Toldová: Česi vyšetrujú expremiéra Štrougala. My mŕtvym z hranice odkazujeme, že nemali utekať, Denník N, 9.3.2015 až 6000 voltov. Posledný plot slúžil ako zábrana pre zver, aby smerom od hranice nemohla preniknúť k elektrickému plotu. Medzi plotmi sa nachádzalo zorané pásmo o šírke cca 20 m, nazývané kontrolný pás, v ktorom bolo možné ľahko nájsť stopy prípadného narušiteľa a miesto, kde prekonal plot. Na niektorých úsekoch bola po roku 1970 ešte štvrtá stena, ktorá mala zabrániť prejazdu ťažkým vozidlám. V neskoršom období boli po celej dĺžke štátnej hranice nainštalované infračervené reflektory s dosahom až do dvoch kilometrov, ktoré umožňovali, aby vojak na strážnej veži mohol terén pozorovať infračerveným ďalekohľadom a videl krajinu aj v noci.R.F.K. : Železná opona, retromania.sk, 11 september 2013

 Stráženie a zamínovanie zátaras 
Tento systém plotov nestál priamo na hranici, ale v dostatočnej vzdialenosti od nej (cca 2 km), aby aj v prípade jeho prekonania stihli pohraničníci narušiteľa chytiť skôr, než sa dostal za skutočnú hranicu. Pozdĺž celých hraníc navyše viedla (zvyčajne vo vzdialenosti menej ako jeden kilometer) asfaltová komunikácia (tzv. signálka), ktorá pohraničníkom uľahčovala výjazd k miestu zásahu.

Okrem elektrického plotu a psov medzi najnehumánnejšie spôsoby patrili mínové polia, nástražné výbušné systémy vyrábané pohraničníkmi podľa podaných zlepšovacích návrhov.Pohraničná stráž a ochrana štátnych hraníc, UPN Z podnetu náčelníka Pohraničnej stráže Ludvíka HlavačkuPeter Mikšík: Mínové polia na československej hranici, 14. AUGUST 2015, blog na DennikN, Online (v tom čase plukovník, neskôr generálmajorKOŠAŘOVÁ, Klára. Ludvík Hlavačka. Duchovní otec elektrických bot a elektrifikace drátěných zátarasů na hranicích? [online]. Brno, 2014 [cit. 2016-09-19]. Diplomová práce. Masarykova univerzita, Pedagogická fakulta. Vedoucí práce prof. PhDr. Jaroslav Vaculík, CSc. Dostupné z: <http://theses.cz/id/z56hhy/>. Po česky.) sa už v roku 1951 uvažovalo o zamínovaní 183 km západnej hraniceHlavačka: list vo veci: Minová pole – zřízení, 9. november 1951, Online. V marci 1952 bolo zamínovaných prvých 8,5 km v okolí Ašu, pričom boli použité granátové míny PP-Mi-Gr uložené 27 metrov do seba s 25-metrovým nástražným drôtom natiahnutým na kolíkoch nízko nad zemou. Až v osemdesiatych rokoch 20. storočia boli z hraničného pásma ČSSR odstránené posledné mínové polia, ktoré boli len v niektorých oblastiach (napríklad míny PP Mi-Ba, PP Mi-D a PP Mi.)

 Pozri aj 
 Železná opona
 Pohraničná stráž
 Emigrácia (vysťahovalectvo)
 Opustenie republiky

 Referencie 

 Zdroj 


Kategória:Komunizmus v Česko-Slovensku
Kategória:Železná opona