Maurice Druon

Maurice Druon (* 23. apríl 1918, Paríž, Francúzsko – † 14. apríl 2009, tamže), celým menom Maurice Samuel Roger Charles Druon, bol francúzsky spisovateľ, člen Francúzskej akadémie, prozaik, politik, francúzsky minister kultúry v rokoch 1973 a 1974 a tajomník Francúzskej akadémie počas štrnástich rokov.

Angažoval sa vo francúzskom odboji počas druhej svetovej vojny. V roku 1943 odišiel do Londýna, kde pracoval vo vysielaní BBC.
Po vojne mal úspech s románovou sériou Les grandes familles (Veľké rodiny, tri diely), za ktorú získal Goncourtovu cenu (1948), a so ságou Les rois maudits (Prekliati králi). V roku 1966 ho zvolili doživotne do Francúzskej akadémie. Písal romány, divadelné hry a eseje.

 Život 
 Literárna mladosť 
Maurice Druon je vnukom spisovateľa Josepha Kessela a pravnukom Antoina Crosa, kráľa Araukánie. Jeho predkami bol aj poet Charles Cros a brazílsky literát Odorico Mendes. Druonovi rodičia prišli do Francúzska z Orenburgu. Boli to litovskí židia. Jeho otec Lazare Kessel spáchal samovraždu pred narodením M. Druona. Matka sa znovu vydala za René Edouarda Marie Druon de Reyniac (18741961), ktorý ho adoptoval. Detstvo strávil v Normandii v La Croix-Saint-Leufroy, kde sa spriatelil s Pierreom Thureau-Danginom, synom akademika. Po lýceu a vojenskej kadetskej škole kavalérie vyštudoval fakultu literatúry a politické vedy v Paríži.
So svojím strýkom Josephom Kesselom chodil po ruských kabaretoch a spoznával veľké mená dobrodružných letcov spoločnosti „Aéropostale“ - Saint-Exupéryho a Henri Guillaumeta - a umelcov východnej Európy.

 Úspešný odbojár a spisovateľ 
V septembri 1939 bol povolaný do povinnej vojenskej služby a publikoval v Paris-Soir článok nazvaný „J’ai vingt ans et je pars“ (Mám dvadsať a odchádzam). Ako mladý oficier kavalérie zo školy L’École de Saumur v 1940 sa zúčastnil Francúzskej kampane v bojoch kadetov na Saumure na Loire. 

Keď ho demobilizovali, zostal na voľnej nohe a uviedol svoju prvú hru „Mégarée“ v Grand Théâtre de Monte-Carlo 3. 2.1942. Zapojil sa do hnutia odporu. Na Vianoce 1942 odišiel so svojím strýkom J. Kesselom, aby vstúpil do radov Francúzskych oslobodeneckých síl generála de Gaulla. Prešli Pyreneje a Španielsko, v Portugalsku nasadli do hydroplánu smerom do Londýna v roku 1943.

Pomáhali v tábore generála Françoisa d’Astiéra de La Vigerie, potom sa zapojili do programu „Honneur et Patrie“ v BBC. Neskôr odišiel na misiu do Alžírska ako vojenský korešpondent až do roku 1944. V roku 1943 napísal s Kesselom pieseň „Le chant des partisans“, ktorá sa stala hymnou francúzskeho hnutia odporu.

Po oslobodení sa dal na literárne chodníčky a publikoval spomienky na vojnu „La Dernière Brigade“ v 1946. So svojím románom „Les Grandes familles“ v roku 1948 získal Goncourtovu cenu, ktorá mu zaistila postavenie v literárnom Paríži. V roku 1953 mu uviedli jednoaktovku „Un Voyageur“ v Comédie-Française a publikoval s Kesselom hru „Le coup de grâce“. Definitívne získal slávu historickou románovou ságou „Les Rois maudits“ (Prekliati králi), publikovanou od roku 1955, a r. 1973 adaptovanou ako televízny seriál.
Maurice Druon nikdy neskrýval, že "Prekliati králi" sú výsledkom práce celého ateliéru. Medzi spolupracovníkov patrili napr. Gilbert Sigaux, Matthieu Galley, Pierre de Lacretelle, José André Lacour a spisovateľka Edmonde Charles-Roux.

So svojimi dvoma ságami a antickým príbehom „Alexander Veľký a spomienky na Dia“ sa špecializoval na historický román. Okrem toho napísal knižku pre mládež „Tistou les Pouces verts“ a novely.
Po prestížnych cenách (Prix Pierre de Monaco) bol zvolený v roku 1966 do 30. kresla Francúzskej akadémie. Zúčastnil sa medzi 1969 a 1970 komisie pre reformu ORTF.

 Minister kultúry 
Tento gaullistický odbojár zostal politicky angažovaný počas celého obdobia po vojne. Postupne sa z románopisca stáva polemik a kritik katolíckej cirkvi. Cítiť to v prácach L’Avenir en désarroi alebo analýze udalostí z mája 1968 – Une église qui se trompe de siècle (Cirkev, ktorá si pomýlila storočie).
Vyslovuje tézu zjednotenej Európy. Neodmietol nálepku konzervatívca.

V roku 1973 bol Georgesom Pompidouom menovaný za ministra kultúry. Nominácia tejto postavy gaullizmu, hlavne keď nebola volená ale dosadená, literáta s popularitou v televízii, odbojára neskrývajúceho svoj zmysel pre poriadok, mala upokojiť masy rozčúlené stavbou projektu „Centre Beaubourg“, nazývaného aj Centre Pompidou. Druon v kresle ministra zakúsil zmätky, keď odmietol dať subvencie niektorým divadlám, čím vyvolal ich verejné protesty. Napriek tomu iným divadlám mimo Paríža pomohol, renovovala sa Comédie Française a vybudovali sa kultúrne centrá v departementoch.

Funkciu vykonával do roku 1974. Bol zvolený za poslanca a zastával viaceré diplomatické posty aj v Rade Európy, do mája 1981.

 Stály tajomník Francúzskej akadémie 
Stálym tajomníkom sa stal 7. novembra 1985, nahradiac Jeana Mistrela, spomaľoval vývoj Inštitútu, tým, že kritizoval zvolenie prvej akademičky Marguerite Yourcenarovej bojac sa, že: 
„zakrátko tu budete mať štyridsiatku gazdiniek, ktoré budú štrikovať počas rokovania o francúzskom lexikóne.“

M. Druon vo svojej prijímacej reči vyhlásil, že „civilizácia je predovšetkým jazyk“. Otvoril akadémiu pre zahraničných frankofónnych autorov. Keď sa v roku 1999 vzdával kresla tajomníka v prospech Hélène Carrère d'Encausse, zostal čestným tajomníkom a ostal verný svojej pozícii "strážcu Chrámu", keď bránil vstupu Valéry Giscarda d’Estainga roku 2003.
Pokračoval v komentovaní vnútornej politiky a v prezidentských voľbách podporil Nicolasa Sarkozyho.

V roku 2009 skonal, slávnostný smútočný obrad sa odohral v katedrále Invalidovne (Les Invalides). Zúčastnili sa ho poprední politici s prezidentom Sarkozym a hrala sa „Pieseň partizánov“. Pochovaný je v opátstve Faize.

 Literát známy v zahraničí 
Vďaka Prekliatym kráľom preloženým do mnohých jazykov a televíznemu seriálu sa stal veľmi známy. Stal sa členom viacerých akadémií: Aténskej, marockej a rumunskej.

 Ceny a medaily 
 Veľký kríž Čestnej Légie
 Komandér čestnej légie
 Médaille de la France libre
 Chevalier commandeur de l’Ordre de l’Empire britannique a titre honoraire
 Grand officier du Mérite de l’Ordre souverain de Malte
 Docteur honoris causa univerzity v Yorku, univerzity v Toronte, Boston University a univerzity v Tirane.
 le Prix Goncourt
 Literárna cena Fondu Princa Pierra de Monaco za celé dielo
 Prix Saint-Simon, Prix Agrippa d’Aubigné
 Rad priateľstva národov
 Médaille de la Plume Française

 Dielo 
 Romány 
 La Dernière Brigade, Posledná Brigáda, 1946
 La fin des hommes 1948 – 1951, trilógia, Koniec mužov
 Les grandes familles I., Veľké rody, slov. "Burziáni"
 La chute des corps, II.
 Rendez-vous aux enfers, III., "Stretnutie v pekle"
 La volupté d’être, 1954, "Rozkoš bytia"
 Les rois maudits, 1955 – 1977, "Prekliati králi"
  Le roi de fer (Železný kráľ) I.
  La Reine étranglée (Zahrdúsená kráľovná) II.
  Les Poisons de la Couronne (Jedy v kráľovskej korune) III.
  La Loi des mâles (Zákon mužov) IV.
  La Louve de France (Francúzska vlčica) V.
  Le Lys et le Lyon (Ľalia a lev) VI.
  Quand le roi perd le royaume (Keď kráľ stráca kráľovstvo) VII.

 Tistou les pouces verts, 1957, "Tistou zelené blchy"
 Alexandre le Grand, 1958, "Alexander Veľký"
 Les mémoires de Zeus, 1963 – 1967
 L’aube des dieux I., Úsvit bohov
 Les jours des hommes, II., Deň ľudí

 Eseje, hry, novely 
  Mégarée, 1942, divadelná hra
 Le Sonneur de bien aller, 1943, novela
 Le chant des partisans, 1943, Pieseň partizánov 
 Lettres d’un Européen et Nouvelles lettres d’un Européens, eseje, Listy Európana a nové listy Európana
 Un voyageur (1953), komédia, Cestovateľ
 Antilopes des prés (1955), novela
 L’hôtel de Mondez, (1956) 
 Le Coup de grâce (1953), melodráma, spolu s Joseph Kessel
 Des seigneurs de la plaine à l'hôtel de Mondez (1962), novely
 Le train du 12 novembre (v "The black Prince and other tales, London, Rupert Hart-Davis, 1962)
 Paris, de César à saint Louis (1964), historická esej, Paríž od Cézara po sv. Ľudovíta
 Bernard Buffet (1964), esej
 Le Pouvoir (1965), Moc 
 Le Bonheur des uns ... (1967), novely, Šťastie jedných...
 1- Les seigneurs de la plaine, Páni planiny 
 3- L’hôtel de Mondez 
 4- Le Bonheur des uns, "Šťastie jedných"...
 5- Le malheur des autres, "Nešťastie iných"
 L’Avenir en désarroi (1968), esej, "Budúcnosť v zmätku"
 Une église qui se trompe de siècle (1972), esej, "Cirkev, ktorá si pomýlila storočie"
 La Parole et le Pouvoir (1974), (Plon), Heslo a moc 
 Attention la France ! (1981), (Stock) 
 Réformer la démocratie (1982), (Plon) 
 La Culture et l’État (1985), (Vouloir la France) 
 Vézelay, colline éternelle, nové vydanie (1987), (Albin Michel), Vézelay, večný kopec
 Lettre aux Français sur leur langue et leur âme (1994), (Julliard) 
 Circonstances (1997), (Le Rocher) 
 Circonstances politiques (1998) 
 Circonstances politiques II (1999) 
 Le Bon Français (1999), (Le Rocher) 
 La France aux ordres d’un cadavre (2000), esej, Francúzsko pod vedením zdochliny
 Ordonnances pour un État malade (2002), (Éditions de Fallois/du Rocher) 
 Le Franc-parler (2003), (Le Rocher) 
 Mémoires. L’aurore vient du fond du ciel, (2006), (Plon/Éditions de Fallois)

 Iné projekty 

 Externé odkazy 
 Prekliati králi - heslo v slovníku Larousse 
 heslo Maurice Druon v Encyclopaedia Britannica
 Video s Mauriceom Druonom 
 Stránka Francúzskej akadémie o M. Druonovi 

 Zdroj 
 Malá encyklopédia spisovateľov sveta'', 1981, str.150, vyd. Obzor




Kategória:Francúzski spisovatelia
Kategória:Členovia Francúzskej akadémie
Kategória:Ministri kultúry Francúzska
Kategória:Držitelia Radu Priateľstva
Kategória:Osobnosti z Paríža
Kategória:Rytieri veľkokríža Radu za zásluhy Talianskej republiky
Kategória:Laureáti Goncourtovej ceny
Kategória:Nositelia veľkokríža Radu čestnej légie