Rozdelenie Česko-Slovenska

Rozdelenie Česko-Slovenska alebo zánik Česko-Slovenska bol proces zániku federatívneho štátu Česko-Slovensko zavŕšený 31. decembra 1992 vznikom dvoch nezávislých nástupníckych štátov Slovenska a Česka 1. januára 1993. Česko-Slovensko v priebehu svojej existencie prestalo de factoDe jure Česko-Slovenská republika neprestala v rokoch 1939 až 1945 existovať a bola iba vojensky okupovaná. existovať aj 14. - 15. marca 1939 po okupácii Česka nacistickým Nemeckom. Po skončení druhej svetovej vojny bol obnovený spoločný štát s plnou právnou kontinuitou na prvú republiku. 31. decembra 1992 teda zanikla Česká a Slovenská Federatívna Republika (ČSFR) po 74 rokoch od vyhlásenia nezávislosti „Československa" 28. 10. 1918. 

 Spojovníková vojna 1990 

Slovenská republika vznikla ústavným zákonom č. 143/1968 o československej federácii 1. januára 1969 ktorý stanovil podstatné atribúty Slovenska ako boli štátne hranice, hlavné mesto, vlastná vláda a parlament. Vtedajšia federácia bola definovaná ako spolužitie svojbytných suverénnych národov, Čechov a Slovákov tak, že obidve národné republiky majú v ČSSR rovnoprávne postavenie.

Na jar roku 1990 došlo k tzv. pomlčkovej vojne (správne „spojovníkovej“ vojne). Vtedajší prezident Václav Havel navrhol 23. januára 1990 odstrániť z názvov republík slovo „socialistická“. To sa nakoniec uskutočnilo v názvoch oboch republík, ale pri názve celého štátu najmä slovenskí politici Havlov návrh „Československá republika“ odmietli. Na Slovensku návrh pripomínal návrat k už prekonanému centralistickému modelu prvej a tretej „Československej republiky“ (ČSR). Na Slovensku 1. marca 1990 prijala SNR zmenu názvu Slovenská socialistická republika na Slovenská republika a zároveň bol prijatý slovenský znak a aj vlajka SR. Vlajka bola vtedy prijatá ako bielo-modro-červená trikolóra ešte nedoplnená slovenským znakom. Ten bol na vlajku doplnený až v roku 1992.

Slovenská vláda 14. februára 1990 navrhla, aby sa názov krajiny písal so spojovníkom, konkrétne „Republika Česko-Slovensko“ alebo „Federácia Česko-Slovensko“. Na schôdzi federálneho parlamentu (Federálneho zhromaždenia) sa potom 29. marca 1990 okrem tohto návrhu prerokúval zmenený Havlov návrh „Republika Česko-Slovensko“ a návrh poslancov „Československá federatívna republika“. Jadrom sporu bol problém písania spojovníka, ktorý českí poslanci nesprávne označovali ako pomlčka. Nakoniec 29. marca 1990 federálny parlament rozhodol, že (dlhý) názov krajiny bude v českom jazyku bez spojovníka, teda „Československá federativní republika“, a v slovenskom jazyku so spojovníkom, teda „Česko-slovenská federatívna republika“. Proti tomuto riešeniu bolo viacero námietok a tak 20. apríla 1990 federálny parlament zmenil znova (dlhý) názov krajiny na „Česká a Slovenská Federatívna Republika“ (ČSFR) písaný s veľkými písmenami vo všetkým slovách, teda aj „Slovenská". Problémom tohto kompromisu však bola skutočnosť, že v slovenskom a českom jazyku sa zvyčajne píše veľkým písmenom len prvé slovo názvov krajín.

Na Slovensku sa začal používať krátky tvar Česko-Slovensko, kodifikovaný začiatkom roka 1991 Pravidlami slovenského pravopisu, v Česku naďalej tvar Československo.

Okrem tejto tzv. pomlčkovej vojny už v roku 1990 dochádzalo aj k ďalším stretom slovenskej a českej politickej reprezentácie ohľadom kompetencií federácie a republík.

 Spory o kompetencie a dvojdomček (1990/91) 
Po schválení kompetenčného zákona po júnových voľbách v roku 1990 bolo novovytvorené Ministerstvo medzinárodných vzťahov (MMV) Slovenskej republiky na čele s Milanom Kňažkom. V roku 1992 česká vláda zriadila Ministerstvo medzinárodných vzťahov Českej republiky, ministrom bol Josef Zieleniec. 

Napätie vzbudzovala aj asymetria viacerých ďalších inštitúcií – napríklad v Česku pôsobila Československá televízia a na Slovensku do apríla 1990 pôsobila len jej zložka, ktorá nebola samostatný podnik. 1. júla 1991 zákonom Slovenskej národnej rady bola zriadená Slovenská televízia a súbežne vznikali tendencie na zriadenie slovenskej polície, armády a národnej banky. Parlamentnému prerokúvaniu zákonov robil vážny problém zákaz majorizácie (potreba nadpolovičnej väčšiny všetkých poslancov v oboch častiach Snemovne národov, teda aspoň 38 zo 75 poslancov aj slovenskej časti).

Situáciu na Slovensku komplikovala aj tzv. konverzia zbrojárskej výroby, ktorá bola sústredená viac na Slovensku (najmä na Považí). Toto spôsobilo v roku 1991 rýchlejší skokový rast nezamestnanosti na Slovensku (z 2 % na 11,8 %) ako v Česku, kde v tom istom čase bola nezamestnanosť iba 4,1%.Komparace vývoje nezaměstnanosti v České republice a na Slovensku, s. 34 – 36.

Predseda KDH Ján Čarnogurský, ktorým 23. apríla 1991 nahradila SNR vo funkcii premiéra V. Mečiara navrhoval, aby základom spolužitia Čechov a Slovákov bola záväzná zmluva medzi oboma republikami, pričom každá z nich by mala svoju ústavu, tá federálna by bola odvodená až následne. To bolo neprijateľné pre Prahu, ale aj pre VPN.  

Vtedajší český premiér Petr Pithart (od apríla 1991 líder českého Občianskeho hnutia) prišiel v novembri 1991, po takmer celoročných rokovaniach národných reprezentácií, s ideou akéhosi „dvojdomčeka“, čo bol pokus zachrániť Československo tým, že sa sčasti pristúpi na slovenské predstavy vo voľnejšej federácii. Václav Klaus (po zániku OF v apríli roku 1991, predseda Občianskej demokratickej strany (ODS)) to vtedy odmietol ako nerealizovateľnú  konfederáciu, naopak J. Čarnogurský Pithartovu ideu privítal. 

Na Slovensku sa v rovnakom roku 1991 dostala do popredia viac diskusia o prijatí Deklarácie zvrchovanosti Slovenskej republiky. Prijatie tejto deklarácie podporovali HZDS, SDĽ a SNS. Medzitým sa v oboch národných parlamentoch posilnili opozičné strany, na Slovensku najmä HZDS a v Česku ODS. Obe národné vlády sa stávali menšinovými a tak vládne koalície hľadali kompromis, aby problém usporiadania štátu vyriešili ešte pred parlamentnými voľbami, ktoré sa mali uskutočniť v júni 1992. Koncom januára 1991 vytvorilo predsedníctvo SNR komisiu, ktorá mala pracovať s komisiou ČNR na návrhu štátnej zmluvy. Obe viedli predsedovia národných rád František Mikloško a Dagmar Burešová. Rokovať začali 3. februára 1992 v osade Milovy pri obci Sněžné. Niekoľko kôl rokovaní o budúcej podobe federácie a republík však skončili na mŕtvom bode. J. Čarnogurský vtedy ako premiér považoval dohodu z Milov aj po slovenských ústupkoch za dobrú, no vyrokovaný česko-slovenský návrh nezískal podporu v predsedníctve SNR, proti bol Milan Zemko z ODÚ-VPN, ale aj štyria poslanci KDH.

 Voľby 1992 a zánik federácie 

Rozdelenie federácie podporovali viaceré slovenské politické strany. Naopak Demokratická strana, ktorá bola pre zachovanie spoločného štátu vo voľbách prepadla a podobne Ján Čarnogurský, ktorý navrhoval odložiť vyhlásenie samostatnosti Slovenska až na dobu po vstupe do EÚ spôsobil prepad KDH a prispel k opätovnému víťazstvu HZDS a Vladimíra Mečiara vo voľbách. V Česku vo voľbách zvíťazila ODS s heslom „spoločný štát alebo rozdelenie“. Na Slovensku HZDS s nejasne formulovanou požiadavkou „konfederácie alebo rozdelenie“. Voľby v júni v roku 1992 na Slovensku vyhralo HZDS s 37,26 %, SDĽ získala 14,70 % a SNS 7,93 %. Tieto tri strany mali teda spolu 59,89 % hlasov. 

To viedlo dňa 17. júla 1992  k aklamatívnemu schváleniu Deklarácie o zvrchovanosti Slovenskej republiky, ktorá bola prijatá ústavnou väčšinou. Po prijatí Deklarácie o zvrchovanosti už nebola možnosť prijať tzv. „funkčnú federáciu“, teda centralizovaný model federácie, presadzovaný českými politikmi, a tak došlo k dohode medzi vládou Slovenskej republiky a Českej republiky k zániku ČSFR a vzniku dvoch samostatných štátov. Úplné rozdelenie federácie bolo teda prienikom programov víťazných strán (ODS a HZDS) oboch národných štátov, hoci ich mandát rozdeliť federáciu bol neskôr mnohokrát spochybňovaný.

Vtedajší prezident Václav Havel 20. júla 1992 odstúpil zo funkcie. Po zvyšnú dobu svojej existencie bola federácia bez prezidenta.

Podmienky rozdelenia republiky sú spojené s rokovaniami, ktoré viedol predseda českej vlády Václav Klaus a predseda slovenskej vlády Vladimír Mečiar. Tí sa stretli už 8. júna 1992 v brnenskej vile Tugendhat, kde sa dohodli na rozdelení federácie, a v písomnej podobe túto dohodu podpísali na ďalšej schôdzke tamtiež 26. augusta 1992.

1. septembra 1992 SNR prijala Ústavu SR, ktorá bola ďalším krokom k nezávislej SR. ČNR 16. decembra 1992 tiež prijala ústavu Českej republiky.

Rozdeleniu ČSFR bránil existujúci ústavný zákon o referende z roku 1991 pretože stanovoval, že ČSFR je možné rozdeliť len referendom. K eliminácii referenda bol teda potrebný nový ústavný zákon. Spoločný návrh HZDS a ODS umožňoval rozdelenie aj ústavným zákonom či dohodou národných rád, prípadne vystúpenie jednej z republík z federácie. Ten však v hlasovaní vo Federálnom zhromaždení 1. októbra 1992 neprešiel. Filozofia nového návrhu ústavného zákona, podľa ktorého mala existencia federácie jednoducho skončiť 31. decembra 1992 o 24:00 SEČ schválili obe národné rady 17. novembra 1992 (v deň tretieho výročia Nežnej revolúcie). V stredu 25. novembra 1992 sa Federálne zhromaždenie zišlo k novému rokovaniu a dohodovací výbor predložil kompromisný návrh. Hlasovanie prebehlo presne o 13:21 a rozhodlo, že 31. decembra 1992 zanikne Česká a Slovenská Federatívna Republika a že jej nástupníckymi štátmi budú Slovenská republika a Česká republika.

Slovenská národná rada  (NRSR) prijala ešte pred zánikom federácie ústavu Slovenskej republiky.

Funkciu Poslaneckej snemovne Parlamentu Českej republiky prevzala doterajšia Česká národná rada. Tiež Slovenská národná rada pokračovala vo svojom mandáte aj po zániku federácie ako slovenský parlament.

Dňa 26. januára 1993 zvolila Poslanecká snemovňa Václava Havla prvým prezidentom Českej republiky.

Poslancami NRSR bol 15. februára 1993 za prezidenta SR zvolený Michal Kováč.

 Delenie majetku, záväzkov a práv 
Nehnuteľný štátny majetok bol rozdelený podľa miesta, kde sa nachádzal, alebo podľa sídla právnickej osoby, ktorá vlastnícke práva vykonávala. Princípom delenia hnuteľného a zahraničného majetku bol pomer počtu obyvateľov, teda 2:1 (ak sa majetok v takom pomere dal rozdeliť).

Slovenská republika s Českou vytvorili menovú úniu na základe Zmluvy o menovom usporiadaní ešte dva mesiace pred zánikom spoločného štátu v roku 1992. Deň menovej odluky však prebehol už 39 dní po vzniku únie, keď ho stanovili na polnoc zo 7. na 8. februára 1993. Počas trvania únie zostala v platnosti pôvodná mena - čs. koruna. Ľudia si potom mohli vymeniť do 4 000 korún v hotovosti za okolkované peniaze, pričom ostatné sa im automaticky menili na účtoch, takisto v pomere 1 : 1. K 8. februáru 1993 česko-slovenská koruna zanikla a vznikla Slovenská koruna a NBS prevzala systém určovania kurzu k voľne vymeniteľným menám, ktorý sa používal v bývalej Štátnej banke československej. Bol zachovaný päťzložkový menový kôš (USD, DEM, ATS, GBP, FRF) a systém denného fixovania kurzu SKK. Po odluke sa kurz českej koruny vyvíjal priaznivejšie ako kurz slovenskej. V júni 1993 musela NBS devalvovať menu o desať percent, ale predpovede o radikálnom prepade slovenskej ekonomiky sa nepotvrdili. Česká strana mohla ukončiť platnosť všetkých kolkovaných bankoviek už koncom augusta 1993, zatiaľ čo na Slovensku výmena dobiehala ešte aj začiatkom roku 1994. Od 14. júla 1994 do 2. októbra 1998 bola slovenská koruna napojená na menový kôš už len dvoch mien, v ktorom 60% tvorila nemecká marka a 40% americký dolár. 

Dňa 29. decembra 1992 federálny minister zahraničia J. Moravčík podpísal s oboma národnými ministrami zahraničných vecí (M. Kňažkom a J. Zielencom) dohodu o rozdelení majetku Federálneho ministerstva zahraničia. Viac ako 700 z necelých 800 zamestnancov Federálneho ministerstva prešlo do českého ministerstva. Pri delení zahraničných zastupiteľstiev bolo využité, že v mnohých krajinách malo československé zastúpenie viac budov. Len v niektorých prípadoch si nástupnícke štáty museli hľadať nové budovy - Česká republika v Ottawe, Ríme a Soule, Slovensko v Paríži a pod.

V máji 1993 prerušila činnosť dvojstranná komisia, ktorej sa dovtedy podarilo rozdeliť približne 95% majetku i záväzkov po zániku ČSFR. Čo sa nerozdelilo do mája 1993, sa väčšinou stalo neskorším jablkom sváru. Rýchlo sa spolitizovala najprv kauza Bojnický oltár. Bratislava vyčítala Prahe zadržiavané zlato z devízových rezerv bývalej federálnej banky a Praha zase pohľadávku z delenia spomínanej štátnej banky vo výške 24 miliárd korún.

Československé štátne dráhy boli rozdelené na České dráhy a Železnice Slovenskej republiky. Vozový park bol delený v pomere 2:1.

Zmluva medzi ČR a SR o spoločných štátnych hraniciach bola podpísaná v Židlochoviciach až 4. januára 1996 s platnosťou od 25. júla 1997 a mala riešiť úpravy na spoločných hraniciach.  

 Osada Sabotovci (česky U Sabotů) (v súčasnosti sa používa historický názov Šance) bola kvôli potrebám jej obyvateľov od moravskej obce Javorník od 25. júla 1997 pričlenená k slovenskej obci Vrbovce.
 Osada Sidónia (teraz Sidónie) bola od slovenskej obce Horné Srnie od 25. júla 1997 pričlenená k moravskému mestu Brumov-Bylnice výmenou za osadu U Sabotov.
 Rekreačná oblasť Kasárne (česky Kasárna) s rozlohou asi 35 hektárov bola a je súčasťou slovenskej obce Makov, hoci ju užívali predovšetkým Česi. Česká vláda se v rokoch 1994–2001 snažila túto oblasť získať výmenou za inú.

Po rozdelení Československa bolo nutné určiť občianstvo dovtedajších československých občanov. Štátne občianstvo novo samostatných štátov sa určovalo nielen podľa aktuálneho miesta trvalého pobytu, ale aj podľa miesta narodenia alebo občianstva rodičov atď. Obe krajiny umožnili svojim občanom, ktorí sa narodili v bývalom Československu, obdržanie občianstva oboch novovzniknutých štátov. Takže ľudia, ktorí žili na Slovensku a mali slovenské občianstvo, mohli získať aj české občianstvo, a naopak, a to bez toho, aby prišli o svoje pôvodné občianstvo. Na Slovensku bolo možné mať takto dve občianstva, čo bolo postupne v Česku obmedzené a to najmä od roku 2014, keď tam bola prijatá novelu zákona o štátnom občianstve. Trojicu známych Čechov, ktorí tvrdili že ich jeho domovom je Česko a Slovensko a preto proti rozdelenie protestovali tým že si zvolili i slovenské občianstvo boli Karel Kryl, Petr Uhlom a Egonom Bondym).

Medzi sporné oblasti delenia patrilo najmä používanie spoločnej štátnej vlajky ako vlajky Českej republiky (zákon prijatý 25. novembra 1992 obsahoval aj ustanovenie, podľa ktorého nástupnícke štáty nesmeli používať štátne symboly zaniknutého Česko-Slovenska) a následníctvo v súťažiach v hokeji.  

 Literatúra 

 STEIN, Eric. Česko-Slovensko: konflikt, roztržka, rozpad. Praha: Academia, 2000.  371 s. ISBN 80-200-0752-0.
 LUKÁŠ, Roman. Rozdělení Československa: dvacet let poté:  dějiny vzájemných vztahů Čechů a Slováků od vzniku společného státu až po jeho rozdělení pohledem obyvatel příhraničních oblastí. Praha: Mladá fronta, 2013. 126 s. ISBN 978-80-204-2864-6.
 BUREŠ, Jan; CHARVÁT, Jakub; JUST, Petr, ŠTEFEK Martin. Česká demokracie po roce 1989: institucionální základy českého politického systému. Praha: GRADA, 2012. 528 s. ISBN 978-80-247-4283-0. Kapitola Rozdělení Československa, s. 141–146.

 Referencie 

Kategória:Dejiny Česko-Slovenska