Udržateľnosť (politický koncept)

Udržateľnosť je v globálnom verejnom diskurze široký politický koncept a často sa chápe v zmysle troch "dimenzií" alebo "pilierov": environmentálneho, ekonomického a sociálneho [1].Pôvodný sémantický význam slov "udržateľnosť" (podstatné meno) a "udržiavať" (prechodné sloveso) sa vzťahuje na schopnosť pokračovať počas dlhého časového obdobia. Úzko súvisiacim a prekrývajúcim sa pojmom je pojem "trvalo udržateľný rozvoj". UNESCO sformulovalo toto rozlíšenie: "Udržateľnosť sa často chápe ako dlhodobý cieľ (t. j. udržateľnejší svet), zatiaľ čo udržateľný rozvoj sa vzťahuje na mnohé procesy a cesty na jeho dosiahnutie."[2] Podľa "Brundtlandovej správy" Naša spoločná budúcnosť (1987) je udržateľný rozvoj definovaný ako rozvoj, ktorý "uspokojuje potreby súčasnosti bez toho, aby ohrozoval schopnosť budúcich generácií uspokojovať svoje vlastné potreby"[3][4].

Pojmy "udržateľnosť" a "udržateľný rozvoj" sú v publikáciách a na internete čoraz populárnejšie, avšak otázky, ktoré treba zvážiť, sú zložité [5]. diskusia o environmentálnom rozmere udržateľnosti sa často sústreďuje na prevládajúce otázky. Napríklad od začiatku roku 2000 sú dominantnými problémami zmena klímy, strata biodiverzity, degradácia životného prostredia, biogeochemické toky dusíka a fosforu a znečistenie, najmä znečistenie plastmi [6]: 21 

Udržateľnosť bola tiež opísaná ako "vyčerpaný plán" vzhľadom na názor, že naše konzumné spoločnosti sú sociálne a ekologicky sebadeštruktívne [7]. smerovanie k udržateľnosti môže zahŕňať sociálne výzvy, ako napríklad individuálny životný štýl a etický konzum. Prístupy udržateľného života môžu znížiť vplyv na životné prostredie zmenou zastavaného prostredia s cieľom vytvoriť udržateľnejšie mestá. To by zahŕňalo udržateľnú dopravu a bývanie s nulovými emisiami, ako aj udržateľnú architektúru a riadenie cirkulárneho toku využívania pôdy.

 Definície a bežné použitie 

 Predchádzajúce použitie termínu 
Pôvodne "udržateľnosť" znamenala len také využívanie prírodných, obnoviteľných zdrojov, aby sa ľudia mohli aj naďalej spoliehať na ich výnosy v dlhodobom horizonte.[8][9] Koncept udržateľnosti, alebo nemecky Nachhaltigkeit, možno vystopovať až k Hansovi Carlovi von Carlowitzovi (1645-1714) a bol aplikovaný na lesné hospodárstvo.[10] Samotná myšlienka však siaha do dávnych čias, keďže spoločenstvá sa vždy obávali o schopnosť svojho prostredia ich dlhodobo udržať. Mnohé staroveké kultúry mali tradície obmedzujúce využívanie prírodných zdrojov, napr. Maoriovia na Novom Zélande,[11] indiáni na pobreží Britskej Kolumbie a národy Indonézie, Oceánie, Indie a Mali. [12]

Pastorálna konštitúcia Gaudium et spes, vydaná na konci Druhého vatikánskeho koncilu v roku 1965, obsahuje vôbec prvú zmienku o koncepte udržateľnosti [13].

Pojem udržateľnosť je odvodený z latinského sustinere (tenere - držať; sub - pod). Sustain môže znamenať "udržiavať", "podporovať", "udržiavať" alebo "vydržať"[14][15].

 Moderné používanie ako politický koncept 
Moderné používanie pojmu "udržateľnosť" sa začalo v roku 1983 na zasadnutí Komisie OSN pre životné prostredie a rozvoj, známej aj ako Brundtlandovej komisia. V správe komisie z roku 1987 s názvom Naša spoločná budúcnosť (známej aj ako Brundtlandovej správa) sa trvalo udržateľný rozvoj definuje ako rozvoj, ktorý "uspokojuje potreby súčasnosti bez toho, aby ohrozoval schopnosť budúcich generácií uspokojovať svoje vlastné potreby". [3][4]

V správe sa uvádza, že životné prostredie a rozvoj sú pri snahe o udržateľnosť neoddeliteľné. Ďalej, trvalo udržateľný rozvoj je globálna koncepcia, ktorá spája environmentálne a sociálne otázky a je rovnako dôležitá pre rozvojové aj priemyselné krajiny."Životné prostredie" je miesto, kde všetci žijeme; a "rozvoj" je to, čo všetci robíme v snahe zlepšiť náš údel v tomto príbytku. Tieto dve veci sú neoddeliteľné." [3]: Predslov [...] Prišli sme k poznaniu, že je potrebná nová cesta rozvoja, ktorá by udržala ľudský pokrok nielen v niekoľkých častiach na niekoľko rokov, ale pre celú planétu až do ďalekej budúcnosti. Tak sa "trvalo udržateľný rozvoj" stáva cieľom nielen pre "rozvojové", ale aj pre priemyselné krajiny." [3]: I.1.10 

 Vzťah ku koncepcii trvalo udržateľného rozvoja 
Pojmy "udržateľnosť" a "udržateľný rozvoj" spolu úzko súvisia a prekrývajú sa. Oba sú napríklad v súčasnosti neodmysliteľne spojené s koncepciou "troch rozmerov udržateľnosti" [16] [1]. [1] Jeden z rozdielov, ktorý by sa dal urobiť, je, že udržateľnosť je všeobecný pojem, zatiaľ čo udržateľný rozvoj je politika.

Udržateľný rozvoj bol prvýkrát inštitucionalizovaný "procesom z Ria", ktorý sa začal na Summite Zeme v Riu v roku 1992. V roku 2000 potom ciele trvalo udržateľného rozvoja plne obsiahli trvalo udržateľný rozvoj[1], ktorý UNESCO formulovalo nasledovne: "Udržateľnosť sa často považuje za dlhodobý cieľ (t. j. udržateľnejší svet), zatiaľ čo udržateľný rozvoj sa vzťahuje na mnohé procesy a cesty na jeho dosiahnutie"[2].

 Rozmery udržateľnosti 

 Vývoj koncepcie troch rozmerov (alebo pilierov) 
Zvyčajne sa rozlišujú tri rôzne rozmery (nazývané aj "piliere" alebo "aspekty") udržateľnosti: environmentálny, sociálny a ekonomický. Väčšina koncepcií udržateľnosti má toto chápanie spoločné, aj keď sa môžu v detailoch líšiť. V literatúre sa pre túto koncepciu používa niekoľko termínov: autori hovoria o troch vzájomne prepojených pilieroch, dimenziách, komponentoch, nohách stoličky, aspektoch, perspektívach, faktoroch alebo cieľoch. [1] Používajú sa zameniteľne. [1] Napríklad v záverečnom dokumente svetového summitu z roku 2005 sa používa termín "aspekty". [18] Napriek tomu sa samotné rozlišovanie len zriedka spochybňuje. Vznik paradigmy troch pilierov nemá dostatočný teoretický základ ani teoreticky presný opis: Vznikala postupne bez jediného východiska[1][19].

Brundtlandovej správa z roku 1987 zdôraznila, že životné prostredie a rozvoj by sa mali považovať za neoddeliteľné. Okrem toho Agenda 21 z roku 1992 výslovne hovorí o "ekonomickom, sociálnom a environmentálnom rozmere" takto:[20]: 8.6 "Krajiny by mohli vytvoriť systémy monitorovania a hodnotenia pokroku pri dosahovaní trvalo udržateľného rozvoja prijatím ukazovateľov, ktoré merajú zmeny v ekonomických, sociálnych a environmentálnych rozmeroch.""Agenda 2030" koncipovala 17 cieľov udržateľného rozvoja (SDG) s ich 169 úlohami ako vyváženie "troch rozmerov udržateľného rozvoja, ekonomického, sociálneho a environmentálneho"[21].

Tieto tri rozmery sa niekedy označujú aj ako "ľudia, planéta a prosperita", ako sa uvádza v preambule Agendy 2030, pričom sa v preambule pridáva mier a partnerstvo [21]: 2 

 Environmentálny rozmer 
Rastúce znečistenie životného prostredia v 60. a 70. rokoch 20. storočia viedlo k rastúcemu záujmu o životné prostredie, napr. kniha Rachel Carsonovej Tichá jar v roku 1962,[22] založenie Rímskeho klubu v roku 1968, založenie organizácie Greenpeace v roku 1971 a poskytlo základ pre to, čo sa neskôr začalo diskutovať ako trvalo udržateľný rozvoj. Ten bol zhrnutý nasledovne: "Záujem o blaho samotnej Zeme sa objavil v 70. rokoch 20. storočia, spočiatku sa zameriaval na prírodné zdroje a životné prostredie človeka a neskôr sa rozšíril na komplexné systémy, ktoré podporujú život na Zemi."[6]: 31 

Hoci znečistenie životného prostredia nie je novým fenoménom, po väčšinu histórie ľudstva zostávalo na miestnej alebo regionálnej úrovni. To sa zmenilo v 20. storočí, keď sa zvýšilo povedomie o globálnom charaktere environmentálnych problémov."[6]: 5 O škodlivých účinkoch a globálnom rozšírení pesticídov, ako je DDT, sa hovorilo už v 60. rokoch 20. storočia."[22] V 70. rokoch 20. storočia sa zistilo, že chlórfluórované uhľovodíky (CFC) poškodzujú ozónovú vrstvu Zeme, čo viedlo k ich faktickému zákazu Montrealským protokolom v roku 1987. [16]: 146 O vplyve skleníkových plynov na globálnu klímu hovoril už Arrhenius na začiatku 20. storočia.[23] Klimatické zmeny sa však stali horúcou témou akademického a politického diskurzu až po založení IPCC v roku 1988 a FCCC OSN v roku 1992.

V roku 1972 OSN zorganizovala svoju prvú konferenciu o environmentálnych otázkach, Konferenciu OSN o životnom prostredí človeka. Konferencia vyhlásila, že "ochrana a zlepšovanie životného prostredia človeka je hlavnou otázkou, ktorá ovplyvňuje blahobyt ľudí a hospodársky rozvoj na celom svete" [24]: kapitola I, I.2, s. 3. Dôležitosť environmentálneho rozmeru je zrejmá z rôznych funkcií, ktoré ekosféra poskytuje: "prírodné zdroje Zeme vrátane vzduchu, vody, pôdy, flóry a fauny a ... prírodných ekosystémov", ktoré "treba chrániť v prospech súčasných a budúcich generácií" [24]: s. 4. .", zásada 2 Okrem toho sa v správe uvádza, že "je potrebné zachovať schopnosť Zeme produkovať obnoviteľné zdroje, chrániť dedičstvo voľne žijúcich živočíchov a rastlín, zastaviť vypúšťanie toxických látok, zabrániť znečisťovaniu atď." [24]: s. 4., zásada 3 

Diskusia o environmentálnom rozmere udržateľnosti sa na verejnosti často sústreďuje na prevládajúce otázky. Približne od roku 2000 sú v tomto ohľade najdominantnejšími problémami zmena klímy, strata biodiverzity, biogeochemické toky dusíka a fosforu a znečistenie, najmä znečistenie plastmi. Verejnosť znepokojuje vplyv človeka na atmosféru, pôdu a vodné zdroje, bioakumulácia toxických látok, úbytok druhov a degradácia ekosystémov [6]: 21 

Celkový vplyv ľudskej činnosti nielen na biosféru, ale dokonca aj na geologickú formáciu Zeme viedol Paula Crutzena k tomu, aby o súčasnej geologickej epoche hovoril ako o antropocéne.

Existujú dva hlavné spôsoby znižovania negatívneho vplyvu človeka a posilňovania ekosystémových služieb a prvým z nich je environmentálny manažment. Tento priamy prístup je založený najmä na informáciách získaných z vied o Zemi, environmentalistiky a ochranárskej biológie. Tento manažment je však na konci dlhého radu nepriamych príčinných faktorov, ktoré sú iniciované ľudskou spotrebou, takže druhým prístupom je riadenie dopytu po využívaní ľudských zdrojov.

 Meranie vplyvu človeka na životné prostredie 
Boli navrhnuté rôzne spôsoby merania vplyvu človeka, napr. ekologická stopa, ekologický dlh, únosná kapacita, udržateľný výnos, I = PAT. Vplyv ľudskej činnosti na globálne ekosystémy môže dosiahnuť kritické body, za ktorými sa spustí nezvratný škodlivý vývoj. To je myšlienka, ktorá stojí za konceptom planetárnych hraníc. Preto je dôležité zabrániť prekročeniu planetárnych hraníc a posilniť ekologickú odolnosť - schopnosť ekosystému absorbovať narušenie a stále si zachovať svoju základnú štruktúru a životaschopnosť.

V roku 2009 skupina vedcov pod vedením Johana Rockströma zo Štokholmského centra odolnosti opísala deväť planetárnych hraníc. Prekročenie čo i len jednej z nich môže byť pre udržateľnosť nebezpečné. Týmito hranicami sú zmena klímy, strata biodiverzity (v roku 2015 zmenené na "zmena integrity biosféry"), biogeochemické (dusík a fosfor), okysľovanie oceánov, využívanie pôdy, sladká voda, úbytok ozónu, atmosférické aerosóly, chemické znečistenie (v roku 2015 zmenené na "zavedenie nových entít")[25][26].

Podobne v roku 2005 bolo opísaných dvanásť hlavných problémov, ktoré môžu byť nebezpečné pre udržateľnosť životného prostredia: Odlesňovanie a ničenie biotopov, problémy s pôdou (erózia, zasolenie a strata úrodnosti pôdy), problémy s vodným hospodárstvom, nadmerný lov, nadmerný rybolov, vplyv introdukovaných druhov na pôvodné druhy, preľudnenie, zvýšený vplyv ľudí na obyvateľa, zmena klímy, hromadenie toxínov v životnom prostredí, nedostatok energie, plné využitie fotosyntetickej kapacity Zeme človekom[27].

V roku 1990 boli opísané tri všeobecné kritériá ekologickej udržateľnosti: obnoviteľné zdroje by mali poskytovať udržateľný výnos (miera zberu by nemala prekročiť mieru regenerácie); pre neobnoviteľné zdroje by mal existovať ekvivalentný vývoj obnoviteľných náhrad; tvorba odpadu by nemala prekročiť asimilačnú kapacitu prostredia [28].

Zdravé ekosystémy poskytujú ľuďom a iným organizmom životne dôležité tovary a služby. Miléniové hodnotenie ekosystémov z roku 2005 meralo 24 ekosystémových služieb a dospelo k záveru, že len štyri z nich zaznamenali za posledných 50 rokov zlepšenie, 15 vážne klesá a päť je v neistom stave [29]: 6-19. 

 Ekonomický rozmer 
Ekonomický rozmer udržateľnosti úzko súvisí s kontroverzným charakterom samotného konceptu udržateľnosti.[1] Ak sa pojem "rozvoj" v udržateľnom rozvoji chápe v ekonomickom zmysle ("ekonomický rozvoj") alebo sa dokonca stotožňuje s ekonomickým rastom, pojem udržateľný rozvoj sa môže stať spôsobom, ako vybieliť ekologicky deštruktívny ekonomický systém[30][31][32], a to z dôvodu vnútorných rozporov medzi "blahobytom pre všetkých" a ochranou životného prostredia[33].

Na druhej strane, najmä najmenej rozvinuté krajiny budú potrebovať značný hospodársky rozvoj, ako to vyžaduje cieľ 1 cieľa 8 trvalo udržateľného rozvoja, keďže hospodársky rast bol často hnacou silou spoločenského pokroku a blahobytu (cieľ 8.1: "Bez ohľadu na prípadné rozdiely v chápaní pojmu udržateľnosť je zrejmé, že ľudstvo bude musieť vyriešiť otázku, ako možno dosiahnuť spoločenský pokrok (potenciálne prostredníctvom hospodárskeho rozvoja) bez dodatočného zaťaženia životného prostredia. V súlade s tým UNEP v roku 2011 uviedol, že pre spoločnosť je veľkou výzvou "rozšíriť hospodárske aktivity" a zároveň znížiť využívanie prírodných zdrojov a vplyv týchto hospodárskych aktivít na životné prostredie [35]: 8 

S cieľom vyriešiť túto dilemu prichádza do úvahy koncepcia ekologicko-ekonomického oddelenia. Znamená to, že "sa používa menej zdrojov na jednotku hospodárskeho výstupu a znižuje sa vplyv akýchkoľvek používaných zdrojov alebo vykonávaných hospodárskych činností na životné prostredie" [35]: 8. Environmentálny tlak sa často meria pomocou emisií znečisťujúcich látok a v súlade s tým sa decoupling často meria pomocou emisnej náročnosti hospodárskeho výstupu. [35] Príklady absolútneho dlhodobého oddelenia sú zriedkavé, ale nedávno niektoré priemyselné krajiny oddelili rast HDP od výroby a v menšej miere aj od emisií CO2 založených na spotrebe [36], ale ani v tomto prípade samotné oddelenie nestačí, ale musí byť doplnené "stratégiami zameranými na dostatočnosť a prísnym presadzovaním absolútnych cieľov zníženia" [37] : 1. 

Oddelenie hospodárskeho rastu od zhoršovania životného prostredia je obzvlášť zložité, pretože environmentálne a sociálne náklady vo všeobecnosti nenesie subjekt, ktorý ich spôsobuje, a preto nie sú vyjadrené v trhovej cene [38]. v ekonómii sa to nazýva externalita, v tomto prípade negatívna externalita. [39] Je potrebné ich riešiť zásahom štátu: buď zdanením činnosti (znečisťovateľ platí), dotovaním činností, ktoré majú pozitívny environmentálny alebo sociálny účinok (odmeňovanie správcovstva), alebo zákazom činnosti (napríklad zákonné obmedzenia znečisťovania). 38 Tento prístup zdôrazňuje nasledujúci citát z populárnej učebnice environmentálnej ekonómie: "Nikto, kto seriózne študoval túto problematiku, neverí, že vzťah hospodárstva k prírodnému prostrediu možno úplne ponechať na trhové sily."[40]: 15 

 Environmentálna ekonómia 
V environmentálnej ekonómii sa uplatňujú rôzne metódy výpočtu primeranej ceny verejných prírodných statkov. Napríklad poškodenie ekosystémov a strata biodiverzity má obrovské ekonomické dôsledky, ako sa vypočítalo v projekte "Ekonomika ekosystémov a biodiverzity" (EEB) v rokoch 2007 až 2011[41].

Ekonomika udržateľnosti znamená dlhodobý pohľad na blahobyt ľudí. Jedným zo spôsobov, ako to dosiahnuť, je zohľadniť sociálnu diskontnú sadzbu, t. j. sadzbu, ktorou by sa mali diskontovať budúce náklady a výnosy pri rozhodovaní o budúcnosti. Čím viac sa človek stará o budúce generácie, tým nižšia by mala byť sociálna diskontná sadzba.[42] Inou metódou je kvantifikácia služieb, ktoré ekosystémy poskytujú ľudstvu, a ich ekonomické ocenenie, aby sa mohli posúdiť škody na životnom prostredí v porovnaní s predpokladanými krátkodobými prínosmi pre blahobyt. Napríklad podľa Svetového ekonomického fóra je polovica svetového HDP silne alebo stredne závislá od prírody. Okrem toho na každý dolár vynaložený na obnovu prírody pripadá zisk najmenej 9 dolárov[43].

UNEP a UNDP spustili v roku 2005 Iniciatívu chudoba - životné prostredie, ktorej cieľom je trojitá vízia "nulová extrémna chudoba, nulové čisté emisie skleníkových plynov, nulová čistá strata prírodných aktív", ktorá sa navrhuje ako usmernenie štrukturálnej reformy, ktorá umožní chudobným skupinám a krajinám dosiahnuť ciele trvalo udržateľného rozvoja vo veľkom rozsahu[44][45]: 11 Takéto iniciatívy možno považovať za opatrenie na zmiernenie kompromisu medzi vysokou ekologickou stopou a vysokým stavom hospodárskeho rozvoja[16]: 82. 

V posledných rokoch vyvinula britská ekonómka Kate Raworthová koncepciu "doughnut economics", ktorej cieľom je integrovať sociálnu a environmentálnu udržateľnosť do ekonomického myslenia. Sociálny rozmer je tu zobrazený ako minimálny štandard, o ktorý by sa mala spoločnosť usilovať, zatiaľ čo vonkajší limit je daný únosnosťou planéty [46].

 Sociálny rozmer 
Sociálny rozmer udržateľnosti je najmenej definovaným a najmenej pochopeným rozmerom (nazývaným aj "pilierom" alebo "aspektom") z troch rozmerov, ktoré sa bežne používajú na charakterizovanie udržateľnosti[47]. Jeho význam a aplikácia stále vedú k nejasnostiam.[47] Celkom všeobecná definícia znie "zachovanie alebo zlepšenie blahobytu ľudí v tejto a budúcich generáciách"[48]: 224-225. Iní poukázali na to, že "stále chýba spoločná dohoda o definícii a operacionalizácii tohto konceptu" [49].

Podľa Brundtlandovej správy "chudoba je hlavnou príčinou a zároveň dôsledkom globálnych environmentálnych problémov. Je preto zbytočné pokúšať sa riešiť environmentálne problémy bez širšej perspektívy, ktorá by zahŕňala faktory, ktoré sú základom svetovej chudoby a medzinárodnej nerovnosti"[3]: Časť I.1.8 Správa požaduje novú cestu rozvoja pre trvalý ľudský pokrok a zdôrazňuje, že je to cieľ pre rozvojové aj priemyselné krajiny[3]: Napriek tomuto zakotveniu sociálneho rozmeru (udržateľnosti) v Brundtlandovej správe sa "sociálna udržateľnosť" môže riešiť rôznymi spôsobmi. Niektorí vedci kladú sociálne otázky do samého centra diskusií o udržateľnosti [50].

Niektorí vedci naznačujú, že všetky oblasti udržateľnosti sú sociálne: vrátane ekologickej, ekonomickej, politickej a kultúrnej udržateľnosti. Všetky tieto oblasti sociálnej udržateľnosti závisia od vzťahu medzi sociálnym a prírodným, pričom "ekologická oblasť" je definovaná ako zakotvenosť človeka v životnom prostredí. V týchto termínoch sociálna udržateľnosť zahŕňa všetky ľudské činnosti [51] a netýka sa len cieleného prieniku ekonomiky, životného prostredia a spoločnosti [52].

Medzi širšie stratégie pre udržateľnejšie sociálne systémy patria: zlepšenie vzdelávania a politické posilnenie postavenia žien, najmä v rozvojových krajinách; väčší ohľad na sociálnu spravodlivosť, najmä rovnosť medzi bohatými a chudobnými v rámci krajín aj medzi nimi; a azda predovšetkým medzigeneračná spravodlivosť[53].

Podľa Rady sociálnych služieb Západnej Austrálie (WACOSS): "Sociálna udržateľnosť nastáva vtedy, keď formálne a neformálne procesy; systémy; štruktúry; a vzťahy aktívne podporujú schopnosť súčasných a budúcich generácií vytvárať zdravé a životaschopné komunity. Sociálne udržateľné komunity sú spravodlivé, rozmanité, prepojené a demokratické a poskytujú dobrú kvalitu života."[54][55]

 Vzťah medzi tromi rozmermi 
Ďalšie informácie: Slabá a silná udržateľnosť

Dlho sa diskutovalo o tom, aký by mal byť vzťah medzi týmito tromi rozmermi: Zástancovia koncepcie "slabej" udržateľnosti predpokladajú, že "prírodný kapitál" (alebo environmentálne zdroje) možno nahradiť alebo nahradiť "kapitálom vytvoreným človekom"[56]. Týka sa to napríklad zachytávania emisií zo spaľovania fosílnych palív, recyklácie nerastných surovín, obnovy lesov a filtrácie znečisteného ovzdušia. [57] Koncepcia "silnej udržateľnosti" na druhej strane uvádza, že príroda (alebo "prírodný kapitál") poskytuje niektoré funkcie, ktoré nie je možné nahradiť technológiou alebo "kapitálom vytvoreným človekom". [58] Silná udržateľnosť sa vzťahuje na zdroje, ktoré sa po strate nedajú obnoviť alebo napraviť v primeranom časovom horizonte, ako napríklad biodiverzita alebo strata určitých druhov, opeľovanie, úrodná pôda, asimilačná schopnosť, čistý vzduch, čistá voda, regulácia klímy.

Koncepcia planetárnych hraníc, ktorá bola prvýkrát navrhnutá v roku 2009, však určuje limity a zdôrazňuje, že existujú absolútne hranice únosnosti planéty, ktoré sa nesmú prekročiť, aby sa zabránilo nezvratnému škodlivému vývoju systému Zeme [25].

Aj pokiaľ ide o ekonomický rozmer udržateľnosti, možno ho chápať tak, že sa rozlišuje medzi slabou a silnou udržateľnosťou[59]. v prvom prípade sa strata prírodných zdrojov kompenzuje nárastom ľudského kapitálu. Silná udržateľnosť sa uplatňuje tam, kde sa ľudský a prírodný kapitál dopĺňajú, ale nie sú zameniteľné. Tak sa problém odlesňovania v Anglicku v dôsledku dopytu po dreve pri stavbe lodí a po drevenom uhlí pri výrobe železa vyriešil, keď sa lode začali stavať z ocele a koks nahradil drevené uhlie pri výrobe železa - čo je príklad slabej udržateľnosti. Predchádzanie strate biodiverzity, ktorá predstavuje existenčnú hrozbu, je príkladom silného typu. To, čo je slabý a čo silný typ, závisí čiastočne od technológie a čiastočne od vlastného presvedčenia [59].

 Kritika 
Koncepcia trvalo udržateľného rozvoja bola kritizovaná z rôznych hľadísk. Zatiaľ čo niektorí ju považujú za paradoxnú a rozvoj považujú za prirodzene neudržateľný, iní sú triezvi z nedostatočného pokroku, ktorý sa doteraz dosiahol[60][61][62].

Podľa Dennisa Meadowsa, jedného z autorov prvej správy Rímskemu klubu s názvom "Hranice rastu", mnohí ľudia klamú sami seba tým, že používajú Brundtlandovej definíciu udržateľnosti [30], pretože potreby súčasnej generácie v skutočnosti nie sú uspokojené už dnes a ekonomické aktivity na uspokojenie súčasných potrieb podstatne zmenšia možnosti budúcich generácií[63][16]: 27 Udržateľnosť bola tiež opísaná ako "vyčerpaný plán" vzhľadom na to, že naše konzumné spoločnosti sú sociálne a ekologicky sebazničujúce [64].

Niektorí vedci dokonca vyhlásili koniec konceptu udržateľnosti v dôsledku reality antropocénu: Tieto skutočnosti zahŕňajú "bezprecedentnú a nezvratnú mieru straty biodiverzity spôsobenej človekom, exponenciálny nárast spotreby zdrojov na obyvateľa a globálnu zmenu klímy"[65].

Proces z Ria bol obrovským skokom vpred: svet sa po prvýkrát dohodol na programe udržateľnosti. Globálnu zhodu však uľahčilo zanedbanie konkrétnych cieľov a operačných detailov." [16]: 136 Ciele trvalo udržateľného rozvoja (SDGs) majú teraz konkrétne úlohy (na rozdiel od výsledkov procesu z Ria), ale žiadne metódy sankcií [16]: 137 

 Variácie 

 Ďalšie rozmery 
Niektorí odborníci na udržateľnosť a odborníci z praxe navrhli ďalšie rozmery udržateľnosti. Bežným je kultúra, čo vedie k štvornásobnému výsledku [67].[68] Existuje aj názor, ktorý za ďalšie dva piliere udržateľnosti považuje využívanie zdrojov a finančnú udržateľnosť[69] .[70] Napríklad pri infraštruktúrnych projektoch sa treba pýtať, či existuje dostatočná finančná kapacita na údržbu [71].

Iný model naznačuje snahu ľudí dosiahnuť všetky svoje potreby a ašpirácie prostredníctvom siedmich modalít: ekonomika, komunita, profesijné skupiny, vláda, životné prostredie, kultúra a fyziológia[69]. Od globálneho až po individuálne ľudské meradlo možno každú zo siedmich modalít vnímať na siedmich hierarchických úrovniach. Udržateľnosť ľudstva možno dosiahnuť dosiahnutím udržateľnosti na všetkých úrovniach siedmich modalít.

 Kultúrny rozmer ako štvrtý rozmer 
Ďalšie informácie: Kultúrna udržateľnosť

Niektorí výskumníci a inštitúcie, ktorí kladú iný dôraz, poukazujú na to, že k rozmerom trvalo udržateľného rozvoja by sa mal pridať štvrtý rozmer, pretože sa zdá, že trojitý základný rozmer - hospodársky, environmentálny a sociálny - nestačí na to, aby odrážal komplexnosť súčasnej spoločnosti. Príkladom tohto štvorrozmerného pohľadu je prístup Kruhy udržateľnosti, ktorý zahŕňa aj kultúrnu udržateľnosť [70]. v tejto súvislosti Agenda 21 pre kultúru a Spojené mestá a miestne samosprávy (UCLG) zverejnili politické vyhlásenie "Kultúra: Štvrtý pilier trvalo udržateľného rozvoja" na svetovom kongrese UCLG v roku 2010. V tomto dokumente sa presadzuje nová perspektíva a poukazuje sa na vzťah medzi kultúrou a trvalo udržateľným rozvojom prostredníctvom vypracovania pevnej kultúrnej politiky a presadzovania kultúrneho rozmeru vo všetkých verejných politikách. Prístup Kruhov udržateľnosti rozlišuje štyri oblasti: ekonomickú, ekologickú, politickú a kultúrnu udržateľnosť [71][72][73], čo je v súlade s Agendou 21 Organizácie Spojených národov, UNESCO, a najmä s Agendou 21 pre kultúru, ktorá uvádza kultúru ako štvrtú oblasť udržateľného rozvoja [67]. tento model v súčasnosti využívajú organizácie ako Program miest OSN [74] a Metropolis [75].

V prípade Metropolis tento prístup neznamená pridanie štvrtej oblasti kultúry k dominantnému údaju o trojitej línii - ekonomike, životnom prostredí a sociálnej oblasti. Skôr ide o to, že všetky štyri oblasti - hospodárstvo, ekológiu, politiku a kultúru - považuje za sociálne (vrátane hospodárstva) a rozlišuje medzi ekológiou (ako priesečníkom ľudského a prírodného sveta) a životným prostredím ako tým, čo ďaleko presahuje to, čo my ako ľudia vôbec môžeme poznať[76].

Myšlienku štvrtej oblasti trvalo udržateľného rozvoja podporili aj iné organizácie. Sieť excelentnosti "Udržateľný rozvoj v rozmanitom svete",[77] ktorú sponzoruje Európska únia, integruje multidisciplinárne kapacity a kultúrnu rozmanitosť interpretuje ako kľúčový prvok novej stratégie udržateľného rozvoja.

 Zdravie a pohoda 
Svetová zdravotnícka organizácia uznáva, že dosiahnutie udržateľnosti nie je možné bez riešenia zdravotných problémov [78]. Opatrenia na dosiahnutie environmentálnej udržateľnosti môžu v mnohých prípadoch zlepšiť aj zdravie[79].

Na lepšie meranie blahobytu zaviedla nadácia New Economics Foundation's index šťastnej planéty[80]. Na začiatku 21. storočia viac ako 100 organizácií vytvorilo alianciu Wellbeing Economy Alliance s cieľom vytvoriť hospodárstvo, ktoré zaručí blahobyt a zároveň ozdraví prírodu[81].

 Meranie 
Táto časť je výňatkom z merania udržateľnosti.

Meranie udržateľnosti je kvantitatívnym základom pre informované riadenie udržateľnosti[82].Metriky používané na meranie udržateľnosti (zahŕňajúce udržateľnosť environmentálnej, sociálnej a ekonomickej oblasti, a to jednotlivo aj v rôznych kombináciách) sa stále vyvíjajú: zahŕňajú ukazovatele, referenčné hodnoty, audity, normy udržateľnosti a certifikačné systémy, ako sú Fairtrade a Organic, indexy a účtovníctvo, ako aj systémy hodnotenia, posudzovania[83] a iné systémy podávania správ. Uplatňujú sa v širokom rozsahu priestorových a časových mier[84][85]. Medzi široko používané opatrenia udržateľnosti patrí podávanie správ o udržateľnosti podnikov, účtovníctvo Triple Bottom Line, World Sustainability Society a odhady kvality riadenia udržateľnosti pre jednotlivé krajiny pomocou indexu environmentálnej udržateľnosti a indexu environmentálnej výkonnosti. Alternatívny prístup, ktorý používa program Global Compact Cities Organizácie Spojených národov a ktorý je výslovne kritický voči prístupu trojitého dna, je Circles of Sustainability[86][87].

 Prekážky 
Bariéry pôsobiace proti udržateľnosti môžu mať korene v prírode, v ľudskom stave, v spoločnosti, v inštitúciách alebo v Zeitgeist [16]: 205 Niektoré bariéry sú nevyhnutne spojené s konceptom udržateľnosti kvôli kompromisom, zložitosti a protichodným záujmom. Tieto prekážky sú neodmysliteľnou súčasťou koncepcie udržateľnosti ako takej. Iné bariéry sú koncepcii udržateľnosti vlastné, čo znamená, že by sa v zásade dali prekonať, napr. zavedením cenníka na spotrebu verejných statkov [16]: 35. 

 Cesty k dosiahnutiu väčšej udržateľnosti 
Hlavný článok: Udržateľný rozvoj § Cesty

 Váhy 
Udržateľnosť sa skúma a riadi v mnohých časových a priestorových mierkach (úrovniach alebo referenčných rámcoch) a v mnohých kontextoch environmentálnych, sociálnych a hospodárskych organizácií. Zameriava sa od celkovej únosnosti (udržateľnosti) planéty Zem až po udržateľnosť hospodárskych odvetví, ekosystémov, krajín, obcí, štvrtí, domácich záhrad, individuálnych životov, jednotlivých tovarov a služieb, povolaní, životných štýlov a vzorcov správania. Udržateľnosť môže zahŕňať celý kompas biologickej a ľudskej činnosti alebo ktorúkoľvek jej časť[88].

 Zmena bohatstva, populácie a technológie 
Jeden z pokusov o matematické vyjadrenie vplyvu človeka bol vyvinutý v 70. rokoch 20. storočia a nazýva sa vzorec I = PAT [89]. Táto formulácia sa pokúša vysvetliť ľudskú spotrebu pomocou troch zložiek: počtu obyvateľov, úrovne spotreby (ktorú označuje ako "bohatstvo", hoci použitie je odlišné) a vplyvu na jednotku využitia zdrojov (ktorý sa označuje ako "technológia", pretože tento vplyv závisí od použitej technológie). Rovnica je vyjadrená:

I = P × A × T

Kde: I = vplyv na životné prostredie, P = populácia, A = bohatstvo, T = technológia[89].

Stratégie na dosiahnutie udržateľnosti možno vo všeobecnosti rozdeliť do troch kategórií. Väčšina vlád a medzinárodných organizácií, ktorých cieľom je dosiahnuť udržateľnosť, využíva všetky tri prístupy, hoci sa môžu rozchádzať v názore, ktorý z nich si zaslúži prioritu.

Hojnosť: Mnohí sa domnievajú, že udržateľnosť nemožno dosiahnuť bez zníženia spotreby. Táto teória je najvýraznejšie zastúpená v myšlienke ustáleného stavu ekonomiky, čo znamená ekonomiku bez rastu. Medzi metódy v tejto kategórii patrí okrem iného postupné vyradenie ľahkých plastových tašiek, podpora cyklistiky a zvyšovanie energetickej účinnosti. Napríklad podľa správy "Plasty a klíma" môžu emisie skleníkových plynov z výroby plastov do roku 2050 predstavovať až 15 % zostávajúceho uhlíkového rozpočtu Zeme a do roku 2100 viac ako 50 %, ak nepočítame vplyv na fytoplanktón [90][91]. V správe sa uvádza, že pre riešenie tohto problému bude nevyhnutné znížiť spotrebu [92]. V roku 2020 vedecký výskum, ktorý zverejnilo Svetové ekonomické fórum, určil, že najväčšou hrozbou pre udržateľnosť je bohatstvo [93].

Obyvateľstvo: Iní si myslia, že najúčinnejším prostriedkom na dosiahnutie udržateľnosti je kontrola populácie, napríklad zlepšením prístupu ku kontrole pôrodnosti a vzdelaniu (najmä vzdelaniu dievčat)[94]. Je známe, že miera pôrodnosti klesá s rastúcou prosperitou a od roku 1980 celosvetovo klesá[ 95].

Technológie: Ďalší zastávajú názor, že najsľubnejšou cestou k udržateľnosti sú nové technológie. Túto teóriu možno považovať za formu technologického optimizmu. Jednou z populárnych taktík v tejto kategórii je prechod na obnoviteľné zdroje energie.[95][96] Ďalšie metódy na dosiahnutie udržateľnosti, ktoré sa spájajú s touto teóriou, sú klimatické inžinierstvo (geo - inžinierstvo), genetické inžinierstvo (GMO, geneticky modifikovaný organizmus), oddelenie.

 Odpovede rôznych zainteresovaných strán 

 Podniky 
Tri dimenzie udržateľnosti slúžia ako spoločný základ pre mnohé normy udržateľnosti a certifikačné systémy, najmä v potravinárskom priemysle.Medzi normy, ktoré sa dnes výslovne odvolávajú na trojitý základ, patria Rainforest Alliance, Fairtrade, UTZ Certified a GLOBALG.A.P.[99][100] Normy udržateľnosti sa používajú v globálnych dodávateľských reťazcoch v rôznych sektoroch a odvetviach, ako je poľnohospodárstvo, ťažba, lesníctvo a rybolov. Na základe noriem ITC sa najčastejšie vzťahujú na poľnohospodárske výrobky, po ktorých nasledujú spracované potraviny [101][102].

Udržateľné podnikateľské postupy integrujú ekologické záujmy so sociálnymi a ekonomickými (t. j. trojitá spodná línia)[103][104] Myšlienka udržateľnosti ako podnikateľskej príležitosti viedla k vytvoreniu organizácií, ako je Konzorcium pre udržateľnosť Spoločnosti pre organizačné vzdelávanie,[105] Inštitút pre udržateľné podnikanie [106] a Svetová rada pre udržateľný rozvoj [107].

Koncept "zakotvenej udržateľnosti" je definovaný ako "začlenenie environmentálnej, zdravotnej a sociálnej hodnoty do hlavného predmetu podnikania bez kompromisu v cene alebo kvalite - inými slovami, bez sociálnej alebo ekologickej prémie." [109] Zakotvená udržateľnosť ponúka najmenej sedem rôznych príležitostí na vytváranie hodnoty podniku: lepšie riadenie rizík, vyššiu efektívnosť prostredníctvom zníženia množstva odpadu a využívania zdrojov, lepšiu diferenciáciu výrobkov, vstup na nové trhy, posilnenie značky a reputácie, väčšiu príležitosť ovplyvniť priemyselné normy a väčšiu príležitosť na radikálne inovácie [110].

 Certifikáty 
Hlavné zásady OSN v oblasti podnikania a ľudských práv obsahujú rámec pre podávanie správ,[111] ktorý učí spoločnosti, ako podávať správy o ich interakcii s otázkami ľudských práv. Okrem toho zdroje ako Global Reporting Initiative a Business and Human Rights Resource Centre poskytujú informácie o zverejňovaní informácií a výkonnosti organizácií v oblasti sociálnej udržateľnosti [112]. Na pomoc pri overovaní sociálnej udržateľnosti výrobkov a služieb sú k dispozícii certifikáty medzinárodne uznávaných a akreditovaných organizácií. Príkladom takýchto organizácií a iniciatív je Forest Stewardship Council (papier a lesné výrobky)[113] a Kimberly Process (diamanty)[114].

Uplatňovanie sociálnej udržateľnosti si vyžaduje, aby sa zainteresované strany zaoberali ľudskými a pracovnými právami, prevenciou obchodovania s ľuďmi a inými rizikami v oblasti ľudských práv[115]. tieto otázky by sa mali zohľadniť pri výrobe a obstarávaní rôznych komodít na celom svete. V mnohých priemyselných odvetviach fungujú organizácie, ktoré pomáhajú overovať sociálnu udržateľnosť výrobkov a služieb: [116] Príkladom takýchto organizácií a iniciatív sú Equator Principles (finančný priemysel), Fair Wear Foundation (odevný priemysel) a Electronics Industry Citizenship Coalition. K dispozícii sú aj zdroje na overovanie životného cyklu výrobkov a na úrovni výrobcov alebo predajcov [115].

 Investície 
Pri spoločensky zodpovednom investovaní (SRI) sa často zohľadňujú rôzne aspekty sociálnej udržateľnosti. Medzi kritériá sociálnej udržateľnosti, ktoré bežne používajú fondy a indexy SRI na hodnotenie verejne obchodovaných spoločností, patria: komunita, rozmanitosť, vzťahy so zamestnancami, ľudské práva, bezpečnosť výrobkov, podávanie správ a štruktúra riadenia[117][118].

 Vedecká komunita 
Existujú najmenej tri hlavné varovné publikácie alebo listy vedeckej komunity o rastúcom ohrození udržateľnosti, najmä pokiaľ ide o environmentálny rozmer udržateľnosti.

V roku 1992 vedci napísali prvé varovanie svetových vedcov ľudstvu, ktoré sa začína: "Ľudia a príroda sú na kolíznom kurze." Podpísalo ho približne 1 700 popredných svetových vedcov vrátane väčšiny laureátov Nobelovej ceny za prírodné vedy. V liste sa spomínajú vážne škody na atmosfére, oceánoch, ekosystémoch, produktivite pôdy a ďalších oblastiach. Varuje ľudstvo, že život na Zemi, ako ho poznáme, sa môže stať nemožným, a ak chce ľudstvo zabrániť škodám, je potrebné prijať niektoré kroky: lepšie využívanie zdrojov, upustenie od fosílnych palív, stabilizácia ľudskej populácie, odstránenie chudoby a ďalšie [119].

V roku 2017 vedci napísali druhé varovanie ľudstvu. V tomto varovaní vedci spomínajú niektoré pozitívne trendy, ako napríklad spomalenie odlesňovania, ale napriek tomu tvrdia, že okrem úbytku ozónovej vrstvy sa žiadnemu z problémov uvedených v prvom varovaní nedostalo adekvátnej reakcie. Vedci vyzvali na zníženie spotreby fosílnych palív, mäsa a iných zdrojov a na stabilizáciu populácie. List podpísalo 15 364 vedcov zo 184 krajín, čím sa stal listom s najväčším počtom podpisov vedcov v histórii [120].

V novembri 2019 viac ako 11 000 vedcov zo 153 krajín zverejnilo list, v ktorom upozorňujú na vážne ohrozenie udržateľnosti v dôsledku zmeny klímy, ak nedôjde k veľkým zmenám v politike. Vedci vyhlásili "klimatický stav núdze" a vyzvali na zastavenie nadmernej spotreby, odklon od fosílnych palív, menšiu konzumáciu mäsa, stabilizáciu populácie a iné [121].

V roku 2021 vydal Program OSN pre životné prostredie správu, v ktorej opisuje tri hlavné environmentálne hrozby pre udržateľnosť: zmenu klímy, stratu biodiverzity a znečistenie. V správe sa uvádza, že od roku 2021 sa ľudstvu nedarí správne riešiť hlavné environmentálne výzvy. Pandémia COVID-19 je tiež spojená s environmentálnymi problémami vrátane zmeny klímy, odlesňovania a obchodu s voľne žijúcimi zvieratami [122].

 Náboženské komunity 
Ďalšie informácie: Náboženstvo a environmentalizmus

V kontexte kresťanstva pápež František v encyklike Laudato si' vyzval k boju proti klimatickým zmenám a ekologickej degradácii ako celku.[123][124] Tvrdil, že ľudstvo čelí vážnej ekologickej kríze a obvinil z nej konzumný spôsob života a nezodpovedný rozvoj. Encyklika je adresovaná "každému človeku žijúcemu na tejto planéte"[125].

Budhizmus obsahuje mnohé zásady spojené s udržateľnosťou."[126] Dalajláma neustále vyzýva na dôrazné opatrenia v oblasti klímy, zalesňovanie, zachovanie ekosystémov, zníženie spotreby mäsa. Vyhlásil, že ak niekedy vstúpi do nejakej politickej strany, bude to strana zelených, a ak by sa Budha teraz vrátil do nášho sveta: "Budha by bol zelený."[127][128] Predstavitelia budhizmu vydali osobitné vyhlásenie, v ktorom vyzývajú všetkých veriacich, aby bojovali proti klimatickým zmenám a ničeniu životného prostredia ako celku [129].

 Zdroj 


Kategória:Environmentalizmus