Ľuba Pavlovičová-Baková

Ľuba Pavlovičová-Baková (rodným menom Ľubica Baková; * 18. marec 1924, Turčianska Štiavnička† 27. august 1998, Bratislava) bola slovenská folkloristka, speváčka ľudových piesni, tanečníčka, redaktorka, dramaturgička a zberateľka ľudových piesní.

Významne sa zaslúžila o rozvoj slovenskej etnológie a folkloristiky. Bola spoluzakladateľkou folklórneho súboru Lúčnica, ktorej názov vytvorila.

Jej manželom bol Vladislav Pavlovič, s ktorým mala syna Juraja, (geochemik) a dcéru Ľubicu, vyd. Palovú, ktorá pôsobila ako vysokoškolská učiteľka.

 Životopis 

 Detstvo a štúdiá 
Narodila sa v roku 1924 v Turčianskej Štiavničke do národne uvedomelej rodiny. Jej matka Božena, rodená Štipalová bola členkou spolu Živena, poštárkou a divadelnou ochotníčkou a otec Jozef Baka pôsobil počas prvej svetovej vojny v česko-slovenských légiách v Rusku a neskôr ako notár. Jej brat Branislav bol lesný odborník. Rodina sa často sťahovala. Už tri týždne po Ľubinom narodení sa rodina presťahovala do Gbeliec pri Nových Zámkoch, kde žila do svojich jedenástich rokov (1935). Následne sa rodina presťahovala do Banskej Bystrice, kde navštevovala Dievčenské gymnázium. V Bystrici sa Ľuba učila hrať na klavíri a často spievala na školských slávnostiach. V meste sa tiež spoznala s viacerými významnými slovenskými spisovateľmi, vrátane Terézie Vansovej.

V roku 1939 sa rodina presťahovala do neďalekej podpolianskej obce Poníky, kde sa Baková priamo zúčastňovala na mnohých živých folklórnych tradíciách a zžila sa s tamojšou vrchárskopastierskou kultúrou. Spoznala sa tiež s miestnymi ľudovými umelcami. V roku 1942 sa rodina z hôr presťahovala na západné Slovensko, do obce Pata pri Seredi. „V Pate už s osobitým študentským pohľadom i vlastným záujmom usilovala sa nielen nadchýnať, ale i diferencovať i spoznávať zvláštnosti roľníckej kultúry v rôznych spevných, hudobných, výtvarných a iných prejavoch. Tu, zdá sa dozrievala i jej citlivá duša, ktorá sa ťažko rozhodovala akou životnou dráhou sa vybrať.“

Po maturite začala študovať medicínu na Lekárskej fakulte Univerzity Komenského, no po prvom ročníku prešla na odbor hudobnej vedy a francúzštiny na Filozofickej fakulte. Tam jej vývoj formovali slovenskí odborníci na hudbu ako Konštantín Hu­dec, Ján Strelec či Alexander Moyzes. 

 Profesionálna kariéra 
Už počas Bakovej štúdia vznikla tanečná a spevácka skupina s názvom Národopisná skupina Živena, ktorú umelecky viedla spolu s Oľgou Chodákovou. V tejto skupine, ktorá bola priamym predchodcom neskoršej Lúčnice, spolupracovala Baková s ďalšími odborníkmi, ako napríklad výtvarníčkou Elenou Holéczyovou, režisérkou Adou Rapošovou, či odbornými poradkyňami na kroje Elenou Buľubašovou a Oľga Lazarová. So skupinou absolvovala aj prvý zájazd do Prahy, na Zemědělskú výstavu (1948), kde asi pred 3 000 návštevníkmi vystupovali v Sokolovni na Vinohradoch. 

V roku 1948 oslovil skupinu režisér Slovenského národného divadla, Karol L. Zachar a Ivan Teren o spo­luprácu pri tvorbe divadelného pásma Rok na dedine. Ľuba Baková spolu s Martinom Ťapákom naštudovali do tohto pásma spevy a tance. Dielo zažilo veľký úspech a mnoho repríz, vrátane jednomesačného zájazdu v Poľsku. V roku 1949 potom skupina absolvovala zájazd do Rumunska. Niekedy v tomto období vznikol aj názov Lúčnica, ktorý navrhla práve Baková: „Ja som si to tak predstavovala, ako sme my robili ten prvý živeniarsky program, tie pestré horehronské kroje, na lúke. Tak pestré kvety na lúkeLúčnica. Slnečné lúče, teda lúčnica, ktorá prináša radosť a takú pohodu pri pohľade na svoj program. Proste, tak som to odôvodnila nejak no tak to prijali.“

V roku 1952 sa Baková skrze konkurz dostala do redakcie ľudovej hudby Československého rozhlasu, kde pod vedením folkloristu a skladateľa Pavla Tonkoviča realizovala množstvo nahrávok folklórnej hudby. Nahrala rozsiahly fond ľudovej hudby a desiatky rozhlasových pásiem ako napríklad Obrázky z dedín, Spevy domova, O muzikantovi Zvŕtalovi a Balada o Vojtovej Maríne a ďalšie. Viedla tiež profilové relácie významných spevákov a inštrumentalistov ľudovej hudby s názvom Zem spieva. Venovala sa aj zberateľstvu ľudových piesní, čo dokumentujú spevníky Spevy od Hrona (1954), Spievanky (1959), Poľovnícke piesne (1973) a Spievaj si vtáčatko (1990). Napísala tiež viaceré články z oblasti hudobného folklóru v časopisoch Slovenka, Rytmus či Osveta. 

Od roku 1973 pôsobila ako dramaturgička v Slovenskej televízii Bratislava. Úspešne pôsobila pri tvorbe televíznych inscenácií Bičianka z doliny (1981), Na jednom dvore (1973) či Drevená krava (1984), ako aj na dokumentárnych filmoch Kresané do dreva (1976) a Hontianska jar (1997), ako aj pri tvorbe rady televíznych folklórnych pásiem. Celkovo vytvorila okolo sto televíznych hudobno-folklórnych programov. Režírovala krátkometrážny poetický televízny film Keď fašiangy, tak fašiangy (1975) a vytvorila tiež hudbu k Bednárikovmu filmu Manduľa (1984). Pôsobila tiež v divadle a angažovala sa aj pri tvorbe krojovaných bábik určených pre výstavy. V roku 1986 odišla do dôchodku, no s televíziou naďalej spolupracovala externe. V roku 1990 sa podieľala na obnovení činnosti Živeny. Zomrela v roku 1998.

 Ocenenia 
 Ocenená zlatou plaketou ÚV Slov. zväzu žien, zaslúžilá pracovníčka kultúry, čestná občianka viacerých slov. dedín
 19571. miesto v celoštátnej žatve za spracovanie poviedky K. Przerwu Tetmajera O muzikantovi Zvŕtalovi

 Referencie 

 Ďalšia literatúra 
 Kto bol kto v histórii Banskej Bystrice 12552000



Kategória:Slovenské speváčky ľudovej hudby
Kategória:Slovenskí folkloristi
Kategória:Slovenskí tanečníci
Kategória:Slovenskí rozhlasoví redaktori
Kategória:Slovenskí rozhlasoví dramaturgovia
Kategória:Pracovníci Slovenského rozhlasu
Kategória:Lúčnica
Kategória:Osobnosti z Turčianskej Štiavničky