Monroeova doktrína

Monroeova doktrína je princíp zahraničnej politiky Spojených štátov amerických, ktorý vyhlásil 2. decembra 1823 prezident Jamesom Monroem v jeho siedmej výročnej správe o stave Únie adresovanom Kongresu, hoci názov „Monroeova doktrína“ sa začal používať až od roku 1850.  

Základná myšlienka bolo zabrániť ďalším kolonizačným pokusom alebo politickému zasahovaniu európskych mocností na západnej pologuli, ktorú Spojené štáty považovali za priestor svojho strategického záujmu. Spojené štáty súčasne vyhlásili, že nebudú zasahovať do vnútorných záležitostí európskych krajín, ani do existujúcich európskych kolónií.  

Doktrína sa v priebehu 19. a 20. storočia stala dôležitou súčasťou americkej zahraničnej politiky, pričom jej interpretácia a uplatňovanie sa postupom času menili.

 Súčasná interpretácia 
18. novembra 2013 minister zahraničných vecí John Kerry vyhlásil koniec uplatňovania doktríny ako zámienky na jednostranné zasahovanie USA v záležitostiach latinskoamerických štátov. Jeho administratíva presadila nový prístup založený na partnerstve a rovnosti s krajinami regióna, pričom poznamenal: 

Administratíva prezidenta Donalda J. Trumpa sa opätovne zaoberala reinterpretáciou Monroeovej doktríny, pričom jej predstavitelia tvrdili, že je potrebné opäť posilniť americký vplyv na západnej pologuli. Po zajatí venezuelského prezidenta Nicolása Madura počas útoku na Venezuelu 3. januára 2026 prezident Trump vyhlásil, že tento krok predstavoval uplatnenie Monroeovej doktríny, ktorú označil ako „Donroeovu“, čím odkazoval na seba.   

 Doktrína 
Celý dokument Monroeovej doktríny, sformulovaný najmä budúcim prezidentom a vtedajším ministrom zahraničných vecí Johnom Quincym Adamsom, je dlhý a písaný diplomatickým jazykom. Jeho podstata je vyjadrená dvoma kľúčovými pasážami. Prvá je úvodné vyhlásenie, ktoré určuje to, že Nový svet už viac nepodlieha kolonizačnému úsiliu európskych mocností:

Druhá pasáž obsahuje hlavné vyjadrenie doktríny. Objasňuje, že Spojené štáty zostávajú nezaujaté voči existujúcim európskym kolóniám v Amerike, no stavajú sa proti akýmkoľvek zásahom, ktoré by sa pokúšali o kolonizáciu novovzniknutých latinskoamerických štátov:

Monroeho prejav neurčil súvislú doktrínu. Bol väčšinou prehliadaný, až kým sa o niekoľko desaťročí neskôr jasne definovala. Na konci 19. storočia sa stala kľúčovou súčasťou americkej zahraničnej politiky.
 História 

Monroeova doktrína, ktorá doteraz tvorila jeden zo základov zahraničnej politiky USA, zohrala v počiatočnej fáze progresívnu úlohu, pretože držala ochrannú ruku nad bývalými španielskymi kolóniami v Strednej a Južnej Amerike v ich boji za nezávislosť. Neskôr však jej výklad smeroval k tomu, že neprípustnosť intervencie na americkom kontinente sa týka len európskych mocností, nie však samotných USA, ktoré si tak nepriamo vyhradzovali právo intervencie v štátoch Latinskej Ameriky. V súvislosti s prisvojovaním si nových území (panamerikanizmus) bola Monroeova doktrína využívaná k expanzionalistickej politike USA v Latinskej amerike a k potlačovaniu národno-oslobodeneckých hnutí vedených zväčša ľavicovými (až marxistickými) stranami a neskôr počas Studenej vojny k brzdeniu vplyvu kubánskej revolúcie vedenej F. Castrom. 

Hoci prezident Theodore Roosevelt už vo vojne so Španielskom v roku 1898 a následne s Filipínami (1898 – 1902) porušil Monroeovu doktrínu, keď sa USA zmocnili Filipín, v krajine naďalej pretrvávala ilúzia, že bude možné udržať politiku izolacionizmu aj po vypuknutí prvej svetovej vojny. Prezidentovi Woodrow Wilsonovi bolo jasné, že USA budú musieť do vojny zasiahnuť. Keďže ich záujmom boli bližšie krajiny Dohody na čele s Francúzskom a Veľkou Britániou, potreboval zámienku, ktorou by pred americkou verejnou mienkou tento vstup ospravedlnil. A cisárske Nemecko potopením lode Lusitania, na ktorej sa do Veľkej Británie viezli aj americkí občania, túto zámienku poskytlo. 

Po skončení vojny USA znova zaviedli izolacionalizmus, možno ešte väčšmi, ako pred vojnou. Dokonca USA nevstúpili do Spoločnosti národov. Neporušili ho dokonca ani pri napadnutí Číny Japonskom, ani po vypuknutí II. svetovej vojny. USA sa dokonca ani po napadnutí Japonskom (Pearl Harbor). Opustili túto dlho zaužívanú prax až keď Nemecko vypovedalo USA vojnu, pričom nadaľej trvali na nezasahovaní v ich oblasti vplyvu.

Nástup extrémnej ľavice po II. svetovej vojne je nepríjemný najmä pre USA, ktoré Latinskú Ameriku považovali za svoju sféru vplyvu. Dokument sa výrazne uplatňoval hlavne v časoch studenej vojny, keď USA potlačili každý pokus o ustanovenie ľavicovej vlády v štátoch Latinskej Ameriky. Odhaduje sa, že v 20. storočí USA buď zabránili nástupu, alebo násilne zosadili okolo 40 latinskoamerických vlád.

Po teroristických útokoch na USA sa však G. Bush starší začal sústredovať na arabské štáty a dnes USA úplne stráca kontrolu nad Latinskou Amerikou, ktorej štáty sa stále viac odmietajú podriaďovať ich politike. V súčasnosti ide hlavne o Venezuelu, Bolíviu, či Nikaraguu. S Brazíliou uzatvára v poslednom období ekonomické dohody aj Čína, takže vplyv USA postupne slabne. Pričom samotná Brazília a čiastočne i Argentína je považovaná za lokálnu veľmoc. 

Monroeova doktrína však prakticky nie je striktne dodržiavaná od vstupu do II. svetovej a vzniku studenej vojny (NATO).

 Referencie 

 Pozri aj 
 Americko-španielska vojna
 Banánové vojny

 Iné projekty 

Kategória:Dejiny USA
Kategória:Dejiny Latinskej Ameriky
Kategória:Zahraničná politika