Šikoku

Šikoku ( – štyri provincie) je štvrtý najväčší ostrov Japonska a súčasne najmenší a najmenej zaľudnený zo štyroch hlavných japonských ostrovov a tradičný región Japonska. 

Oblasť Šikoku – skladajúca sa zo Šikoku a priľahlých ostrovov má rozlohu asi  a delí sa na štyri prefektúry: Ehime, Kagawa, Kóči a Tokušima. Šikoku je s Honšú spojené systémom trajektov, leteckých liniek a od roku 1988 aj sieťou mostov Seto Óhaši. Až do dokončenia mostov bol ostrov izolovaný od ostatných častí Japonska a od možnosti jednoduchšej dopravy medzi Honšú a Šikoku sa očakávalo zrýchlenie rozvoja oblasti. Dnes sa dá na Šikoku dostať tromi sieťami mostov.

Hory rozdeľujú Šikoku na úzku severnú oblasť obmývanú Vnútorným morom a južnú časť u Tichého oceánu. Väčšina zo 4,5 miliónov obyvateľov žije na severe a tam tiež, s jedinou výnimkou, ležia všetky väčšie mestá. Hora Išizuči (石鎚山) v prefektúre Ehime je s výškou  najvyššia na ostrove. Priemysel je stredne rozvinutý a zahrňuje spracovanie rudy z dôležitej bane na meď v Bešši. Pôda je obrábaná veľmi intenzívne. V náplavových oblastiach, hlavne na východe oblasti, sa pestuje ryža a v zime pšenica a jačmeň. Na severe ostrova sa pestuje mnoho druhov ovocia vrátane citrusov, broskýň, kaki a grapefruitov. Vďaka produkcii pšenice sa počas obdobia Edo stali dôležitou súčasťou jedálneho lístka v prefektúre Kagawa cestoviny sanuki udon (讃岐うどん).

Väčšia, južná časť Šikoku je hornatá a riedko osídlená. Jediná väčšia nížina sa rozprestiera okolo Kóči, hlavného mesta prefektúry Kóči. Mierne zimy podporujú rozvoj zeleninárstva, predovšetkým pestovanie mimo sezónnej zeleniny pod plastovými fóliami. Na juhu sú bežné dve žatvy ryže do roka. Drevospracujúci a papierenský priemysel je vďaka dostatku dreva a vodnej energie veľmi rozvinutý.

Šikoku je tiež známe pútne miesto. Putovanie po 88 chrámoch mnícha Kúkaia má tradíciu už od 9. storočia.

 Iné projekty 

 Zdroj 

Kategória:Ostrovy Japonska
Kategória:Regióny v Japonsku