Eocén

Eocén (z gr. éós – úsvit, zore, kainos – nový) je stredné oddelenie paleogénu,
ktoré r. 1833 definoval Ch. Lyell. 

Začalo sa pred 55,8 mil. rokmi a skončilo pred 33,9 mil. rokov. 

 Delenie 
Dnes sa delí na (od najnovšieho po najstaršie):Aubrecht, R., 2014: Terénne cvičenia zo stratigrafie. Stratigraphic field exercises. Univerzita Komenského v Bratislave, Bratislava, s. 96
 priabón (priabon) 	 
 bartón (barton)
 lutét (lutet)
 yprés (ypres)

Príklad staršieho delenia:
 vrchný eocén (priabón)
 stredný eocén (lutét) 
 spodný eocén (kuis)

Príklad iného staršieho delenia:
 lud
 léd
 bartón
 auvers
 lutét
 yprés

 Charakteristika 
Hlavné skameneliny sú numulity. Do eocénu možno zaradiť väčšinu paleogénnych sedimentov na území Slovenska.

 Klíma 
Epocha eocénu obsahovala širokú škálu rôznych klimatických podmienok, ktoré zahŕňajú najteplejšie podnebie v ére kenozoika a pravdepodobne najteplejší časový interval od permsko-triasového masového vymierania a skorého triasu, a končí ľadovým podnebím. Vývoj eocénneho podnebia sa začal otepľovaním po skončení paleocénno-eocénneho tepelného maxima (PETM) v období 56 mil. rokov až po maximum počas eocénneho optima v období približne 49 mil. rokov. Počas tohto obdobia bolo na Zemi málo ľadu alebo žiadny ľad s menším rozdielom teplôt od rovníka k pólom. Z tohto dôvodu bola maximálna hladina morí o 150 metrov vyššia ako súčasná. Po tomto maxime nasledoval ústup do ľadovej klímy od eocénneho optima až po prechod eocénu do oligocénu v období pred 34 mil. rokov. Počas tohto poklesu sa na póloch začal opäť objavovať ľad a prechod eocén-oligocén je obdobím, keď sa antarktický ľadový príkrov začal rýchlo rozširovať.

 Referencie 

 Pozri aj 
 chronostratigrafická tabuľka

 Iné projekty