Klasicizmus

Klasicizmus je umelecký smer v 17., 18. a včasnom 19. storočí, ktorý rozvíjal klasické umenie antiky a renesancie, najmä kompozičné a výrazové zásady.

Klasicizmus sa vo všeobecnosti vzťahuje na vysokú úctu ku klasickému obdobiu, klasickej antike v západnej tradícii, ako stanovenie štandardov vkusu, ktoré sa klasicisti snažia napodobňovať. Vo svojej najčistejšej forme je klasicizmus estetický postoj závislý od princípov založených na kultúre, umení a literatúre starovekého Grécka a Ríma, s dôrazom na formu, jednoduchosť, proporcie, jasnosť štruktúry, dokonalosť a zdržanlivé emócie, ako aj na explicitné apelovanie na intelekt. Umenie klasicizmu sa zvyčajne snaží byť formálne a zdržanlivé: o diele Diskobolos sa britský historik umenia Sir Kenneth Clark zmienil: „Ak namietame proti jeho zdržanlivosti a kompresii, jednoducho namietame proti klasicizmu klasického umenia. Prudký dôraz alebo náhle zrýchlenie rytmického pohybu by zničili tie vlastnosti rovnováhy a úplnosti, vďaka ktorým si až do tohto storočia udržalo svoju autoritu v obmedzenom repertoári vizuálnych obrazov.“ Klasicizmus, ako poznamenal Clark, implikuje kánon široko akceptovaných ideálnych foriem, či už v západnom kánone, ktorý skúmal v diele The Nude (1956). 

Klasicizmus je sila, ktorá je často prítomná v poststredovekých európskych a európsky ovplyvnených tradíciách. Niektoré obdobia sa však cítili viac späté s klasickými ideálmi ako iné, najmä osvietenstvo, keď bol neoklasicizmus dôležitým hnutím vo výtvarnom umení.

 Pojem klasicizmus 
Klasicizmus je špecifický žáner filozofie, ktorý sa prejavuje v literatúre, architektúre, umení a hudbe, má starogrécke a rímske zdroje a kladie dôraz na spoločnosť. Obzvlášť sa prejavil v neoklasicizme a v období osvietenstva.

Klasicizmus je opakujúcou sa tendenciou v období neskorej antiky a zaznamenal výrazné oživenie v karolínskom (Karol Veľký) a otonskom umení. Ďalšie, trvalejšie oživenie nastalo v talianskej renesancii, keď pád Byzancie a rastúci obchod s islamskými kultúrami priniesli záplavu poznatkov o a z antiky Európy. Dovtedy sa identifikácia so starovekom vnímala ako súvislá história kresťanského sveta od náboženskej konverzie rímskeho cisára Konštantína I. Renesančný klasicizmus priniesol do európskej kultúry množstvo prvkov vrátane aplikácie matematiky a empirizmu v umení, humanizmu, literárneho a zobrazovacieho realizmu a formalizmu. Dôležité je, že priniesol aj polyteizmus alebo „pohanstvo“ a juxtapozíciu (položenie dvoch textov vedľa seba za účelom ich porovnania) starovekého a moderného. 
vľavo|náhľad|Fontána štyroch riek, Bernini, 1651.
Klasicizmus renesancie viedol k odlišnému vnímaniu toho, čo bolo „klasické“, a zároveň mu dal priestor v 16. a 17. storočí. V tomto období klasicizmus nadobudol otvorenejšie štrukturálne podtóny usporiadanosti, predvídateľnosti, používania geometrie a mriežok, dôležitosti prísnej disciplíny a pedagogiky, ako aj formovania umeleckých a hudobných škôl. Dvor Ľudovíta XIV. bol považovaný za centrum tejto formy klasicizmu s odkazmi na bohov Olympu ako symbolickou oporou absolutizmu, s jeho dodržiavaním axiomatického a deduktívneho uvažovania a s jeho láskou k poriadku a predvídateľnosti. 

Toto obdobie sa snažilo o oživenie klasických umeleckých foriem vrátane gréckej drámy a hudby. Opera vo svojej modernej európskej podobe mala svoje korene v pokusoch znovu vytvoriť kombináciu spevu a tanca s divadlom, ktoré bolo považované za grécku normu. Príkladmi tohto odvolávania sa na klasicizmus boli Dante, Francesco Petrarca a William Shakespeare v poézii a divadle. Najmä tudorovská dráma sa formovala podľa klasických ideálov a rozdeľovala diela na tragédiu a komédiu. Štúdium starogréčtiny sa začalo považovať za nevyhnutné pre všestranné vzdelanie v oblasti slobodných umení. 

Renesancia sa tiež explicitne vrátila k architektonickým modelom a technikám spojeným s gréckou a rímskou antikou, vrátane zlatého obdĺžnika ako kľúčového proporcionálneho rozmeru budov, klasického usporiadania stĺpov, ako aj množstva ornamentov a detailov spojených s gréckou a rímskou architektúrou. Začali tiež oživovať plastické umenie, ako napríklad odlievanie bronzu pre sochárstvo, a používali klasický naturalizmus ako základ kreslenia, maľby a sochárstva. 
náhľad|344x344bod|Jacques-Louis David, Prísaha Horatiovcov, 1784, ikona neoklasicizmu v maliarstve
Osvietenstvo sa stotožnilo s víziou antiky, ktorá síce nadväzovala na klasicizmus predchádzajúceho storočia, ale bola otrasená fyzikou Sira Isaaca Newtona, vylepšeniami v strojárstve, meraní a pocitom oslobodenia, ktorý vnímali ako prítomný v gréckej civilizácii, najmä v jej bojoch proti Perzskej ríši. Zdobené, organické a komplexne integrované formy baroka mali ustúpiť sérii hnutí, ktoré sa výslovne považovali za „klasické“ alebo „neoklasicistické“, alebo boli rýchlo takto označené. Napríklad maľba Jacquesa-Louisa Davida bola vnímaná ako pokus o návrat k formálnej rovnováhe, jasnosti, mužnosti a energii v umení.

19. storočie vnímalo klasický vek ako predchodcu akademizmu, vrátane hnutí ako uniformitarizmus vo vedách a vytváranie prísnych kategórií v umeleckých oblastiach. Rôzne hnutia romantického obdobia sa považovali za klasické revolty proti prevládajúcemu trendu emocionalizmu a nepravidelnosti, napríklad preraffaelisti. V tomto bode bol klasicizmus dostatočne starý na to, aby predchádzajúce klasické hnutia zaznamenali oživenie; napríklad renesancia bola vnímaná ako prostriedok na spojenie organického stredoveku s usporiadaným klasickým štýlom. 19. storočie pokračovalo alebo rozšírilo mnohé klasické programy vo vedách, najmä Newtonov program, ktorý zohľadňoval pohyb energie medzi telesami prostredníctvom výmeny mechanickej a tepelnej energie. 
náhľad|286x286bod|Klasicistické dvere v Olomouci v Česku.
20. storočie bolo svedkom mnohých zmien v umení a vedách. Klasicizmus používali tí, ktorí odmietali alebo považovali za dočasné premeny v politickom, vedeckom a sociálnom svete, ako aj tí, ktorí prijali zmeny ako prostriedok na zvrhnutie vnímanej váhy 19. storočia. Preto boli obe disciplíny spred 20. storočia označované ako „klasické“ aj moderné hnutia v umení, ktoré sa vnímali ako zosúladené so svetlom, priestorom, riedkosťou textúry a formálnou súdržnosťou. 

V súčasnej filozofii sa klasicizmus používa ako termín najmä v súvislosti s apolónskymi pred dionýzskymi impulzmi v spoločnosti a umení; to znamená uprednostnenie racionality, alebo aspoň racionálne riadenej katarzie, pred emocionalizmom.

Pojem klasicizmus vznikol v druhej polovici 17. storočia vo Francúzsku ako nový umelecký smer. V tomto čase sa v ostatných európskych krajinách ešte rozvíjal barok. Termín klasicizmus pochádza z latinského slova classicus, ktorého pôvodný význam bol vynikajúci, modelový.
K týmto významom pribudol aj ďalší. Termínom classicus (v slovenskej verzii klasický) sa označovali tie javy, ktoré mali vzťah k antike.

Pomenovanie klasicizmus ako označenie nového umeleckého smeru sa vytvorilo vtedy, keď do literatúry vstupoval nový smer založený na protikladných princípoch – romantizmus. Predstavitelia romantizmu sa v umení presadzovali zápasom s generáciou predchodcov, zástancov klasiky. Klasicizmus sa uplatnil vo Francúzsku, v Taliansku a v druhej polovici 18. storočia ovládol celú Európu (klasicizmus Ľudovíta XVI. a empír), zvlášť dlho bol obľúbený v Rusku.

 Poetika klasicizmu 
Klasicizmus s pozitívnym vzťahom k antike nadväzuje na ideály renesancie a dostáva sa do protikladu s barokom. Napätie klasicizmu a baroka vyplýva najmä z inšpirácie klasicistických umelcov racionalistickou filozofiou (z lat. ratio – rozum), hlásajúcou vládu rozumu. Umelci zdôrazňovali racionálny prístup v umení.
V duchu výroku Reného Descarta „Cogito, ergo sum“ („Myslím, teda som“) sa rozum stal vodcom umelcov.
Umelecké diela sa mali vyznačovať významovou a výrazovou jasnosťou. Umenie malo prírodu napodobňovať a zároveň dokazovať, že je možné podriadiť ju ľudskému rozumu. Preto v klasicistickom umení vystupuje ako ovládnuteľný jav – prísne upravené klasicistické parky a záhrady. Je to štylizovaná príroda.
Ideálom umeleckého zobrazenia bol jednotlivec schopný podriadiť svoje individuálne záujmy službe spoločnosti.
Kritériom krásy sa stala pravdivosť. Umenie klasicizmu je prísne normované.
V literatúre jeho pravidlá sformoval francúzsky básnik Nicolas Boileau v knihe Básnické umenie. Do češtiny ho preložil aj slovenský básnik Bohuslav Tablic.

Klasicizmus rozdeľoval žánre na vysoké a nízke.

Vysoké žánre zobrazovali:
 vznešené historické námety
 mytologické námety
 urodzené postavy (veľmoži, vojvodcovia, panovníci)

Nízke žánre zobrazovali:
 smiešne javy každodenného života
 neurodzené osoby (mešťania, dedinčania, žobráci)

V literárnych druhoch klasicizmus preferoval:
 drámu, k vysokým dramatickým žánrom patrila tragédia
 v epických žánroch veršovaný epos
 v lyrických žánroch óda, hymnus

Za nízke druhy a žánre sa považovali:
 v dráme komédia
 v epických žánroch prozaický román, bájka, epigram, satira
 v lyrike pieseň

Literatúra klasicizmu preferovala veršované žánre.

 Vývin klasicizmu 

Klasicizmus od svojho vzniku v polovici 17. storočia do obdobia rozkladu na počiatku 19. storočia prešiel rôznymi vývojovými štádiami.

Prvé obdobie bolo vo Francúzsku v 17. storočí. Najvýznamnejší predstavitelia klasicizmu boli:
 Jean Racine
 Molière
 Pierre Corneille
 Nicolas Boileau
 Jean de La Fontaine

Druhé obdobie spája klasicizmus s osvietenskou filozofiou. Osvietenstvo ako myšlienkové hnutie vzniklo koncom 17. storočia v Nizozemsku a Anglicku a vyvrcholilo v 18. storočí vo Francúzsku v dielach:
 Voltaira
 Denisa Diderota
 Montesquieua

Osvietenci považovali za najvyššiu hodnotu ľudský rozum a verili v spoločenský pokrok. Zdôrazňovali ideály humanizmu, stavali sa proti feudálnemu útlaku a náboženskému dogmatizmu. Prispeli k sekularizácii (zosvetšteniu, oslobodeniu od náboženských vplyvov) vedy a vedeckého myslenia. 
Európsky klasicizmus 18. storočia nazývame osvietenským klasicizmom.

Bol spätý so šľachtou, strediskami umenia boli kráľovské dvory, salóny šľachty a kráľovské akadémie vied a umení. Klasicistické hnutie sa na prelome 18. a 19. storočia rozvinulo do neoklasicizmu predovšetkým v sochárstve a architektúre. Predstavitelia klasicizmu sú Andrea Palladio, neskôr William Hogarth, Thomas Gainsborough, Canaletto, Piranesi, Jacques-Louis David a Ingres. Klasicizmus sa vyvíjal paralelne s rokokom a napokon vyústil do umenia napoleonskej doby, takzvaného empíru s jeho priamočiarymi obrysmi a jednoduchými tvarmi a pomerne studenou krásou.
náhľad|278x278bod|Molière v klasickom šate, Nicolas Mignard, 1658.

 V divadle 
Klasicizmus v divadle vyvinuli francúzski dramatici 17. storočia z toho, čo považovali za pravidlá gréckeho klasického divadla, vrátane „klasických jednotiek“ času, miesta a deja, ktoré sa nachádzajú v Aristotelovej Poetike. 

 Jednota času sa vzťahovala na potrebu, aby sa celý dej hry odohrával vo fiktívnom 24-hodinovom období. 
 Jednota miesta znamenala, že dej by sa mal odohrávať na jednom mieste. 
 Jednota deja znamenala, že hra by mala byť postavená okolo jednej „dejovej línie“, ako je tragická ľúbostná aféra alebo konflikt medzi cťou a povinnosťou. 

Príkladmi klasicistických dramatikov sú Pierre Corneille, Jean Racine a Molière. V období romantizmu sa Shakespeare, ktorý sa neprispôsoboval žiadnemu z klasických pravidiel, stal predmetom francúzskych sporov o ne, v ktorých romantici nakoniec zvíťazili; Victor Hugo bol medzi prvými francúzskymi dramatikmi, ktorí tieto konvencie porušili.

Vplyv týchto francúzskych pravidiel na dramatikov v iných krajinách je diskutabilný. V anglickom divadle ich museli poznať dramatici z obdobia reštaurácie Stuartovcov, ako napríklad William Wycherley a William Congreve. William Shakespeare a jeho súčasníci sa tejto klasicistickej filozofie neriadili, najmä preto, že neboli Francúzi a tiež preto, že písali niekoľko desaťročí pred ich vznikom. Tie Shakespearove hry, ktoré sa zdajú byť jednotné, ako napríklad Búrka (The Tempest) pravdepodobne naznačujú znalosť skutočných vzorov z klasickej antiky. 

Najslávnejší taliansky dramatik a libretista 18. storočia Carlo Goldoni vytvoril hybridný štýl písania dramatických hier (kombinoval Molièrov model so silnými stránkami Commedie dell'arte a vlastným vtipom a úprimnosťou).

 V literatúre 
Literárny klasicizmus čerpal inšpiráciu z proporcií hlavných diel starogréckej a latinskej literatúry.

Medzi významných klasických autorov (najmä dramatikov a básnikov) 17. – 18. storočia patria Pierre Corneille, Jean Racine, John Dryden, William Wycherley, William Congreve, Jonathan Swift, Joseph Addison, Alexander Pope, Voltaire, Carlo Goldoni a Friedrich Gottlieb Klopstock.

 V architektúre 
náhľad|Villa Rotonda, Palladio, 1591
Klasicizmus v architektúre sa rozvinul počas talianskej renesancie, najmä v spisoch a návrhoch Leona Battistu Albertiho a v dielach Filippa Brunelleschiho. Kladie dôraz na symetriu, proporcie, geometriu a pravidelnosť častí, ako sa prejavujú v architektúre klasického staroveku a najmä v architektúre starovekého Ríma, z ktorej sa zachovalo mnoho príkladov. 

Usporiadané usporiadanie stĺpov, pilastrov a prekladov, ako aj používanie polkruhových oblúkov, pologuľovitých kupol, ník a edikúl nahradili zložitejšie proporcionálne systémy a nepravidelné profily stredovekých budov. Tento štýl sa rýchlo rozšíril do ďalších talianskych miest a potom do Francúzska, Nemecka, Anglicka, Ruska a inde. 

V 16. storočí pomohol Sebastiano Serlio kodifikovať klasické rády a odkaz Andrey Palladia sa vyvinul do dlhej tradície palladiánskej architektúry. Na základe týchto vplyvov architekti 17. storočia Inigo Jones a Christopher Wren pevne etablovali klasicizmus v Anglicku. 

 Literatúra 
 ČÚZY, Ladislav – KÁKOŠOVÁ, Zuzana – MICHÁLEK, Martin – VOJTECH, Miloslav: Panoráma slovenskej literatúry 1. Bratislava : SPN, 2004. 169 s. ISBN 80-10-00316-6

 Zdroj 



 Iné projekty