Marcus Fabius Quintilianus

Marcus Fabius Quintilianus (asi 35 – asi 100) bol rímsky rečník a teoretik rečníctva. V rukopisoch sa jeho meno objavuje aj ako Quintillian a Quinctilian.

 Život 
Marcus Fabius Quintilianus sa narodil okolo roku 35 v meste Calagurris (dnes Calahorra) v Hispánii. Jeho otec pôsobil ako učiteľ rečníctva. Svojho syna poslal niekedy počas vlády cisára Nerona za vzdelaním do Ríma, kde sa Quintilianus primkol k rečníkovi Domitiovi Afrovi, svojmu veľkému vzoru, ktorý v ňom vzbudil veľkú lásku k Ciceronovi, a gramatikovi Quintovi Remmiovi Palaemonovi. Po Afrovej smrti sa Quintilianus vrátil do Hispánie, kde sa venoval pravdepodobne právnickej praxi, ale roku 68 sa na nariadenie cisára Galbu vrátil do Ríma.

Po nástupe cisára Vespasiana (69) otvoril Quintilianus v Ríme rečnícku školu, ďalej ale tiež pokračoval vo svojej právnickej kariére. Od roku 78 bol riaditeľom vôbec prvej štátnej školy s priznaným platom 100 000 sesterciov ročne. Medzi jeho žiakov patrili Plínius Mladší, Tacitus a niektorí členovia cisárskej rodiny. Cisár Domicián mu za jeho dielo priznal konzulskú hodnosť (ornamenta consularia).

Roku 88, možno v súvislosti s rastúcim politickým terorom zo strany cisára Domiciána, sa stiahol do ústrania a venoval sa už iba literárnej činnosti. V tomto období vzniklo i jeho najvýznamnejšie dielo Institutio Oratoria vydané po roku 96. Zomrel niekedy po roku 95, pravdepodobne okolo roku 100.

O Quintilianovom osobnom živote sa nedochovali takmer žiadne správy. V Institutio sám spomína svoju ženu, ktorá zomrela v mladom veku, a dvoch synov, ktorých tiež prežil.

 Dielo 
 Nedochované a neprávom pripísané práce 
 De causis corruptae eloquentiae (O príčinách úpadku rečníctva), nedochované pojednanie
 De arte rhetorica (O rečníckom umení), študentské skriptá, ktoré vytvorili Quintilianovi žiaci na základe jeho prednášok
 Declamationes maiores (Veľké deklamácie), Quintilianovo autorstvo vyvrátené, súbor rečníckych deklamácii, ktorého vznik spadá až do 4. storočia
 Declamationes minores (Malé deklamácie), 145 rečníckych deklamácii, ktorých pôvod a doba vzniku nie je istá, v prípade niektorých mohlo ísť o Quintilianovo dielo, prípadne o prácu niektorého z okruhu jeho študentov

 Institutio Oratoria 
Institutio Oratoria (Základy rétoriky), 12-dielna učebnica rečníctva, je jediným dochovaným Quintilianovým dielom. Je významná nielen ako pojednanie o teórií a praxi rečníctva, ale i ako zdroj informácii o rímskom vyššom vzdelaní a nárokoch, ktoré sa po všetkých stránkach kládli na pripravujúceho sa rečníka.

V Quintilianovej dobe sa prehlboval úpadok rečníctva, ktoré od nastolenia principátu stratilo svoju pôvodnú, republikánsku slobodu a so silnejúcim absolutizmom panovníka stále viac skĺzavalo k prázdnemu pochlebovaniu cisárskej moci alebo okrasnému prednesu bez faktického obsahu. Obzvlášť v neskorších rokoch Domitianovej vlády dochádzalo v rímskom štáte k tvrdým represiám. Aj najslabšie podozrenie opozície mohlo byť označené za zločin proti cisárskemu majestátu a potrestané smrťou (Domitianova tyrania viedla nakoniec k jeho zavraždeniu roku 96). Napriek tomu, či snáď práve z týchto dôvodov, si Quintilianus vzal za svoj vzor rečníctvo záverečných období republiky a predovšetkým osobu Marca Tullia Cicerona, nielen ako model slobodného rečníckeho prejavu, ktorý kladie dôraz na tradičné morálne hodnoty rímskeho človeka, ale i ako jazykový vzor. Ciceronov jednoduchý, čistý a vecný štýl (aticizmus) bol významným odklonom od stále ozdobnejšieho a pompéznejšieho, ale prázdneho rečnenia Quintilianových súčasníkov (aziatizmus). Tento pokus o návrat ku koreňom čiastočne súvisí i so zmenou politickej klímy po páde Nerona (68), v období Quintilianovho vrcholu, kedy sa nová dynastia Flaviovcov odklonila od honosnosti cisárskeho života svojich predchodcov a obhajovala jednoduchosť a praktickosť.

Pri tvorbe svojho diela sa Quintilianus opieral o početné pramene už existujúce v rímskej literatúre. Jeho učebnica má byť viac kompilácia týchto starších pojednaní než originálnou prácou. Rétorika má v jeho podaní mať praktický, nielen teoretický dopad. Quintilianus tiež odmietal zhrnutie teoretickej alebo praktickej prípravy rečníka do niekoľkých poučiek. Naopak, trval na uchopení látky v kontexte. I vďaka tomu má jeho učebnica úctyhodných 12 kníh.

Pretože hovorový prejav úzko súvisiaci s rečníctvom bol významnou súčasťou latinského jazyka a dokladal zmeny, ku ktorým v ňom dochádzalo, poskytuje Quintilianus dôležité informácie i o vývoji jazyka Rimanov a reflexii týchto zmien v rímskom povedomí. Uvedomuje si napríklad silnejúce prenikanie metaforického jazyka do rečníctva, ale nevníma ho ako smrteľnú chorobu, ktorá by nakoniec pripravila rečníctvo o jeho vyjadrovací účel. Podľa jeho mienky nemusí estetizácia znamenať umŕtvenie, pokiaľ popri nej bude jestvovať i pôvodná funkčná účelovosť. Podobne sa zasadzuje za sprehľadnenie rečníckeho prejavu, v ktorom vety často narastali do obludných rozmerov, košateli sa početnými, neprehľadnými metaforami, takže zmysel celého výroku zostával ťažko uchopiteľný.

 Obsah 
Institutio je venované Quintilianovmu priateľov, rečníkovi Victorovi Marcellovi. Po úvodnom liste vydavateľovi obsahujúcom pokyny pre publikáciu, nasleduje 12 kníh nasledovného obsahu:

 knihy I-II: didaktika a výchova rečníka
 knihy III-IX: technika rečníctva, preberajú jendotlivé časti rečníckej prípravy a prednesu a literárne trópy a figúry (knihy VIII a IX)
 kniha X: získanie výrazovej obratnosti (facilitias), kniha X obsahuje dôležitú odbočku o gréckej a rímskej literatúre, v ktorej sú z rečníckeho hľadiska hodnotení mnohí významní autori (slúži ako prameň poznatkov o gréckej a rímskej literatúre i starovekej literárnej kritike)
 kniha XI: cvičenie pamäti a mnemotechnické pomôcky pre rečníkov
 kniha XII: kultúrne a mravné požiadavky na rečníka

V hlavnej časti diela Quintilianus stanovuje päť častí rečníckeho prejavu, ktoré sa stanú vzorom pre rétoriku vo všetkých ďalších obdobiach:
 inventio (výber látky a vytvorenie argumentácie)
 dispositio (usporiadanie argumentov)
 elocutio (doplnenie štylistických prostriedkov)
 memoria (memorizácia)
 pronuntiatio (samotný prednes)

 Quintilianus pedagóg 
Z Quintilianovho uhlu pohľadu nie je rečníctvo iba jedným z oborov, ktorým sa môže rímsky občan venovať, ale základom jeho výchovy a spôsobu života, podobne ako bola v tejto istej pozícii vnímaná počas republiky slobodná politické činnosť alebo v gréckom prostredí filozofia. Práve vo vzdelávaní vidí Quintilianus spôsob, ako zabrzdiť morálny a spoločenský úpadok, v dôsledku ktorého, podľa jeho mienky, došlo k úpadku rečníctva i celej rímskej spoločnosti. Prvá kniha Institutio sa tak stáva príručkou nie tak rečníka, ako pedagóga, ktorý sa má postarať o výchovu dobrého občana práve skrz rétoriku. Ide o ojedinelý príklad pedagogickej literatúry, ktorý nemá v rímskej literatúre obdobu.

Quintilianove požiadavky na vychovávateľov dieťaťa sú neobvykle široké, počínajúc od opatrovateľky, ktorá by „podľa Chrysippovho ideálu mala byť filozofkou“Quint. Inst. I 1, 6, až po vhodný výber autorov na čítanie, ktorých jazyk je dostatočne čistý a nepoznačený zhubnými vplyvmi. Quintilianus tiež prichádza s niektorými prekvapivo modernými závermi: výchova by mala byť pre dieťa príjemná až zábavnáInst. I 1, 20 a mala by sa vyhnúť tomu, aby vzbudzovala v dieťati strach. Zaoberá sa aj kladmi a zápormi verejného školstva v porovnaní s domácimi učiteľmi a dochádza k záveru, že je verejná výučba pre dieťa prínosnejšia kvôli spoločenským kompetenciám, ktoré nadobúda dieťa súčasne s vzdelaním. Quintilianus tiež obhajuje malý počet žiakov jedného učiteľa a prístup, ktorý uprednostňuje osobný prístup učiteľa a priateľský vzťah so žiakmiInst. I 2.15.

 Quintilianov postoj k vládnucej moci 
Dvanásta kniha Základov rečníctva sa zaoberá jednou zo zásadných otázok rečníctva počas cisárstva, a to vzťahu rečníka k vládcovi. Quintilianus sa snaží prísť s kompromisom, ktorý by vylučoval jednak opozičné rečníctvo vystupujúce proti cisárskej zvrchovanosti, jednak prázdne pochlebovanie režimu, kedy by rečník slúžil ako púha trúba režimu. Tak ako mnohí jeho súčasníci, Quintilianus si uvedomuje nereálnosť predstavy, že by bolo možno obnoviť republiku, a nespochybňuje autoritu cisára. Zároveň ale celým svojim programom usiluje nastoliť model rečníka, ktorý si zachováva svoju morálnu svojbytnosť a ktorému je ponechaný priestor, hoci obmedzený autoritou panovníka, na vyjadrenie vlastného názoru. Práve týmto spôsobom možno zastaviť úpadok, ktorý Quintilianus vidí v servilnosti cisárskych rečníkov.

 Quintilianov ohlas 
Quintilianova kritika rečníctva a jazyka strieborného obdobia na dlhé obdobie ovplyvnila pohľad ďalších generácii na toto obdobie. Obzvlášť Quintilianovo vystupovanie proti SenecoviInst. X 1, 129 výrazne ovplyvnilo hodnotenie tohto autora v neskorších obdobiach. Už počas jeho života zložil na Quintiliana epigram jeho súčasník Martialis. Je to dvojznačné dielko, ktoré na jednej strane adresuje, možno ironicky, Quintiliana ako záchrancu rímskej mládeže a na strane druhej sa vysmieva z jeho kariérizmuMart. II 90. V neskorších obdobiach antiky slúžil Quintilianus ako vzor pre svätého Augustína a Hieronyma. Počas stredoveku kolovali iba zlomkové výňatky z Quintilianovho diela. K znovuobjaveniu došlo s oživením záujmu o antiku počas humanizmu, kedy bol objavený rukopis celého Quintilianovho diela. Naväzovali naň Francesco Petrarca a neskôr, počas Reformácie, Martin Luther. V modernej dobe prejavila nový záujem o Quintiliana literárna kritika aj pedagogika. Quintilianus je považovaný za prvého obhajcu výchovy upriamenej na dieťa.

 Referencie 

 Literatúra 


 Iné projekty 

 Externé odkazy 
 Quintilianovo dielo 
 Martialov epigram  na Quintiliana , 

Kategória:Spisovatelia starovekého Ríma
Quintilianus, Marcus Fabius
Quintilianus, Marcus Fabius