Rozprávanie o dávnych časoch

Rozprávanie o dávnych časoch (iné názvy: Povesť dávnych liet, Povesť vremionnych let/Povesť vremennych let (=prepis ruského názvu), Nestorov letopis, Nestorov Letopis ruský, Nestorova kronika, Prvý letopis ruský, Kyjevský letopis, Staroruská kronika, Povesť z dávnych čias, Počiatočný ruský letopis, Povesť o zašlých časoch; ) je jedno zo základných diel stredovekej ruskej a slovanskej literatúry a historiografie a najstarší známy letopis na územi Kyjevskej Rusi. Je nazvaný podľa incipitu (prvých slov textu), ktoré znejú: „Se povesti vremiaňnych let, otkudu jesť pošla Ruskaja zemľa, kto v Kijeve nača perveje kňažati i otkudu Ruskaja zemľa stala jesť“. Pre mnohých historikov je základným prameňom, z ktorého čerpajú informácie o príslušnom období.

 Autor 
Autorom je podľa tradície ruský mních pečerského kláštora v Kyjeve a hagiograf Nestor. Toto meno bolo každopádne dopísané do textu v 13. storočí. Predtým bolo vynechané asi z politických príčin. Autorstvo Nestora nie je isté.

 Obsah 
Letopis opisuje predovšetkým dejiny Kyjevskej Rusi zhruba pre obdobie 8501110. Snaží sa ich zasadiť do rámca svetových dejín od prvopočiatkov.

 Pôvod Slovanov  
Letopis radí Slovanov po biblickej potope sveta a rozdelení Zeme medzi národy z Jafetovho rodu. Slovákov (resp. ich predkov) pod názvom „uhorskí Slovania“ resp. len „Slovania“  letopis uvádza ako pôvodných Slovanov (majúcich aj meno „Slovania“) a menuje ich na prvom mieste v zozname slovanských „kmeňov“. 

 Uhri, Moravania, Konštantín a Metod 
Veľkú pozornosť venuje autor činnosti slovanských apoštolov Konštantínovi a Metodovi a spomína aj príchod Uhrov.

 Založenie Kyjeva, ťaženia do Byzancie, christianizácia 
náhľad|vpravo|Debata Vladimíra s gréckym (byzantským) filozofom o kresťanstve, Radziwilská kronika obsahujúca letopis
Letopis opisuje založenie Kyjeva a pozvanie Varjagov na kniežací stolec. 

Veľkú pozornosť venuje výpravám Rusov na Byzanciu a zmluvám medzi Rusmi a Grékmi. Opisy panovania prvých Rurikovcov zahŕňajú detaily christianizácie krajiny započatej pokrstením kňažnej Oľgy a dovŕšenej za Vladimíra I. zavrhnutím islamu, judaizmu a západného kresťanstva a výberom pravoslávia.

 Boje s Polovcami a vnútorné rozbroje 
náhľad|vpravo|Vražda Askolda a Dira roku 882 Olegom, Radziwilská kronika obsahujúca letopis
Značná časť rozprávania sa venuje bojom s pohanskými kmeňmi a vojnám medzi Rusmi a Polovcami, ktorí útočili na Rus od roku 1061, a vzťahom so susednými krajinami.

Bratovražedné boje ruských kniežat, do ktorých sa často na pozvanie kniežat zapájali aj Polovci, Poliaci a Uhri (viď detailný opis bitky na Wiare) sú komentované so zármutkom a so snahou nabádať k zjednocovaniu síl v prospech budovania blaha ruskej zeme.

 Datovanie 
Datovanie a chronológia udalostí je rôzna a závisí od toho, odkiaľ bol údaj do letopisu prevzatý. Po prijatí kresťanstva začali na Rusi používať byzantský letopočet od stvorenia sveta, za ktoré sa považoval rok 5508 pred Kristom. V Byzancii sa ale rok začínal 1. marca, na Rusi sa zachovalo tradičné počítanie od 1. septembra. Zároveň údaje prevzaté z bulharských textov a starých byzantských kroník môžu používať alexandrijský kalendár, kde roku stvorenia sveta prislúchal rok 5500  pred Kristom.

 Redakcie letopisu 
Existujú tri redakcie letopisu. Prvá redakcia (11101113) z Pečorského kláštora (možno od Nestora) sa zachovala len v skrátenom prepise z rokov 11131116, ktorý napísal Vasilij v Prezemyšli alebo v Terebovli. 

Druhá redakcia, je redakcia mnícha Silvestra (tzv. Silvestrovo spracovanie) z roku 1116. Táto sa neskôr stala základom pre mnohé ďalšie letopisy. Na koniec letopisu Silvester napísal svoje meno. Keďže sa  Vydubický monastier, v ktorom žil, nachádzal na území Vladimíra II. Monomacha, práve jemu sa venujú posledné časti letopisu. Táto verzia je zachovaná v Lavrentijskom letopise/kódexe (po rusky: Лаврентиевская летопись).<ref>Повесть временных лет - úvodný komentár </ref>

Tretia redakcia z roku 1118, napísaná opäť v Pečorskom kláštore, opisuje udalosti až do roku 1117. Hovorí o následníkovi Vladimíra II. Monomacha - Mstislavovi Veľkom (11251132). : Autorom tohto prepisu letopisu je pravdepodobne Byzantínec, pretože v texte opravil mnoho informácii týkajúcich sa Byzantskej ríše. Letopis je známy pod menom Ipatievský letopis/kódex (po rusky: Ипатиевская летопись'').

 Rukopisy letopisu 
Originály ako aj dva prepisy rukopisu letopisu sa stratili.
 Prvú kópiu Lavrentijského letopisu urobil mních Lavrentij v Nižnom Novgorode v roku 1377. Predstavuje prepis stratenej kroniky až do roku 1305, ale z nejakého neznámeho dôvodu sú z nej vypustené obdobia od roku 898922, 12631283 a 12881294. Rukopis objavil gróf Alexej Puškin v roku 1792.
 Prepis rukopisu Ipatievského letopisu našiel v kláštore v meste Kostroma ruský historik Nikolaj Karamzin. V texte sa zachovala informácia o stratených kronikách z 12.13. storočia.

 Úryvok z povesti 
"Takto začneme povesť túto:

Po potope si traja synovia Noacha rozdelili zem – Sem, Cham, Jafet. A Semovi pripadol východ: Perzia, Baktria, dokonca aj po Indiu v dĺžke, v šírke po Rinokoruru, to je od východu a na juh, aj Sýria, aj Média po rieku Eufrat, Babylon, Korduna, Asýrčania, Mezopotámia, Arábia Najstaršia, Elmais, India, Arábia Silná, Kulia, Kommagena, celá Fenícia.

Chamovi pripadol juh: Egypt, Etiópia susediaca s Indiou, a druhá Etiópia, z ktorej vyteká etiópska rieka Červená, tečúca na východ, Téby, Líbya susediaca s Kyréniou… a niektoré ostrovy: Sardínia, Kréta, Cyprus, i rieka Geon, inak nazývaná Níl.

Jafetovi pripadli severné krajiny a západné: Média, Albánsko, Arménsko malé aj veľké, Kappadócia, Paflagónia, Galácia, Kolchida, Bospor, Meóti, Derévovia, Sarmati, obyvatelia Tarvidy, Skýtia, Tráci, Macedónsko, Dalmácia, Molossovia, Tessália… Arkádia, Epirus, Illýria, Slovania, Luchícia, Adriácia, Adriatické more. Pripadli mu aj ostrovy: Británia, Sicília, Eubója, Rodos, Chios, Lesbos, Kytéra, Zakyntos, Kefalónia, Itaka, Korfu, časť Ázie nazývaná Iónia, i rieka Tigris tečúca medzi Médiou a Babylonom; po Lontijské (Čierne) more na sever: Dunaj, Dnester, Kaukazské hory, t. j. maďarské, a odtiaľ po Dneper, a ostatné rieky: Desna, Pripjať, Dvina, Volchov, Volga, ktorá tečie na východ do krajín Semových. V krajinách Jafetových sídlia Rusi, Čudovia i rozličné národy: Mérovia, Muromiáni, Vésovia, Mordvania, Čudovia Zavoločskí, Permovia, Pečerovia, Jamovia, Ugrovia, Litovci, Zemgalovia, Kuršovia, Latgalovia, Livónci. Lechovia, ako i Prusi, Čudovia sídliaci blízsko mora Varjažského. Pri tomto mori sídlia Varjagovia: odtiaľ na východ – po prídely Semove, sídlia pri tom istom mori aj na západ – po zem anglickú a vlašskú. Potomstvom Jafeta sú tiež: Varjágovia, Švédi, Normani, Góti, Rusovia, Anglovia, Galovia, Valasi, Rimania, Nemci, Korľazovia, Benátci, Janovci a ďalší, – na západe sú priľahlí k južným krajinám a susedia s plemäm Chamovým.

Po dlhom čase sa Slovania usadili pozdĺž Dunaja, kde je teraz zem maďarská a bulharská. A od týchto Slovanov sa Slovania rozišli po zemi a začali sa prezývať menami svojimi, kde sa kto usadil na akom mieste. Tak napríklad jedni, prijdúc, usadili sa na rieke menom Morava a začali sa prezývať Moravanmi, a druhí sa nazvali Čechmi. A toto sú tí istí Slovania: Bieli Chorváti i Srbi i Karantánci. Keď Valasi napadli Slovanov na Dunaji a usadili sa medzi nimi, a utláčali ich, Slovania títo prišli a usadili sa na Visle, i nazvali sa Lechmi a od tých Lechov vzišli Poliaci, iní Lechovia – Lutici, ďalší – Mazovčania, ďalší – Pomorania.

Títo Slovania tiež prišli a usadili sa popri Dnepri a nazvali sa Poľanmi a ďalší Drevľanmi, pretože sa usadili v lesoch, a zase ďalší sa usadili medzi Pripjaťou a Dvinou a nazvali sa Dregovičmi, iní sa usadili popri Dvine a nazvali sa Poločanmi podľa riečky, ktorá sa vlieva do Dviny a nesie meno Polota. Tiež Slovania, ktorí sa usadili okolo Iľmenského jazera, sa začali prezývať svojím menom – Slovanmi, i postavili mesto a nazvali ho Novgorod. A ďalší sa usadili popri Desne a popri Sejme a popri Sule a nazvali sa Severjanmi. A tak rozptýlil sa slovanský národ, a podľa svojho mena i gramaticky nazýva sa 'slovanský'."

 Referencie 

 Ďalšia literatúra 
 Preklady 






 Sekundárna literatúra 


 Iné projekty 

 Externé odkazy 
 Vyprávění o minulých letech aneb Nestorův letopis ruský ukážka z knihy 
 Povesť vremennych let a jej koncepcia Slovienskoj zemli
 Povesť dávnych liet - ruský preklad 
 Повесть временных лет - Originálny text, ruský preklad a komentáre 
 Povesť dávnych liet - v ruskom preklade D. S. Lichačova
 Originály dvoch prepisov Povesti dávnych liet

Kategória:Kroniky 12. storočia
Kategória:Letopisy
Kategória:Literatúra v Kyjevskej Rusi