Tridsaťročná vojna

Tridsaťročná vojna bol náboženský a mocenský konflikt v Európe v období rokov 1618 až 1648. Boje sa odohrávali primárne v strednej Európe. Odhaduje sa, že vojna si vyžiadala od 4,5 do 8 miliónov životov, či už vojakov alebo civilistov, a predpokladá sa, že v niektorých oblastiach terajšieho Nemecka zomrelo až 60 percent obyvateľstva. Je považovaná za jeden z najničivejších konfliktov v európskych dejinách. 

Do obdobia 20. storočia sa na vojnu hľadelo ako na pokračovanie nemeckého náboženského konfliktu vyvolaného reformáciou. Roku 1938 historička C. V. Wedgwoodová tvrdila, že hlavnou hnacou silou vojny bola dlhotrvajúca súťaž o európsku dominanciu medzi Habsburgovcami v Rakúsku a Španielsku                     a francúzskou dynastiou Bourbonovcov. Jej názor je dnes s určitými výhradami všeobecne prijímaný. 

Boje možno rozdeliť na dve hlavné časti. Prvá fáza v rokoch 1618 až 1635 bola predovšetkým bojom medzi Ferdinandom II. a jeho nemeckými protivníkmi, pričom vonkajšie sily zohrávali podpornú úlohu. Po roku 1635 sa boje na území Rímsko-nemeckej ríše stali súčasťou širšieho európskeho boja, na jednej strane bolo Švédsko a Francúzsko, na druhej habsburský cisár a jeho spojenci. Konflikt sa skončil roku 1648 a to uzavretím Vestfálskeho mieru.  

Zárodky ozbrojeného konfliktu spočívali v augsburskom mieri z roku 1555, ktorý rozdelil Svätú rímsku ríšu na luteránske a katolícke štáty. Toto osídlenie bolo postupne podkopávané expanziou protestantizmu za tieto dohodnuté hranice a nástupom kalvinizmu, protestantskej doktríny, ktorú augsburské zákony odmietli uznať. Výsledkom bola séria sporov o politickú a ekonomickú kontrolu, ktorá vyvrcholila rokom 1618, keď prevažne protestantská česká šľachta zosadila z funkcie českého kráľa, ktorým bol katolík Ferdinanda II. Korunu ponúkli ríšskemu kniežaťu Fridrichovi V. ako protestantovi, pričom dôsledne jeho nástup na trón viedol k českej revolte v roku 1618. 

V roku 1620 Ferdinand získal späť Čechy, ale keď sa Fridrich odmietol vzdať koruny, boje sa rozšírili na jeho dedičné územie Falcka, ktorého strategický význam pre osemdesiatročnú vojnu sa prejavil v Nizozemsku a Španielsku. Do roku 1623 španielsko-cisárske vojská viedli rad víťazstiev nad falckým kurfistom Fridrichom V. Následne bol zbavený majetku a vyhostený do exilu. V roku 1625 došlo k vojenskej invázii dánskych armád zásluhou kráľa Kristiána IV. Ten bol napokon roku 1629 vykonať akt kapitulácie prostredníctvom zmluvy v Lübecku.  

Cisár Ferdinand II. Habsburský teda prijal reštitučný edikt, ktorý požadoval vrátenie všetkého majetku odobratého katolíckej cirkvi od roku 1555. Táto implementácia by podkopala protestantských vládcov v severnom a strednom Nemecku vrátane švédskeho kráľa Gustáva Adolfa, ktorý v roku 1630 napadol ríšu podporený francúzskymi dotáciami. V priebehu nasledujúcich štyroch rokov švédske vojská a ich nemeckí spojenci dosiahli sériu víťazstiev nad ríšskymi armádami. Stalo sa tak i napriek skonu švédskeho kráľa Gustáva II. Adolfa, ktorý padol v novembri roku 1632 v bitke pri Lützene. Po vojenskej porážke švédskej armády pri Nördlingene roku 1634 sa však švédski a zároveň nemeckí spojenci dostali do defenzívy. Práve to ich viedlo roku 1635 k podpísaniu mierovej zmluvy cisárom Ferdinandom II. v Prahe. Cisár teda stiahol edikt a zaručil nemeckým vládcom politickú a náboženskú autonómiu. Tí sa však kompenzačne vzdali spojenectva s vonkajšími mocnosťami a to presnejšie so Švédskym impériom. Po tomto akte sa dohodli, že spoja svoje jednotky do jednej ríšskej armády. 

Keď bolo Švédske impérium izolované, začali mierové rozhovory s cisárom, až kým strach z následného zvýšenia habsburskej moci neviedol Francúzske kráľovstvo k priamemu zásahu do konfliktu. V apríli roku 1635 sa dohodli francúzsky kráľovskí diplomati na obrannom spojenectve so Švédskym impériom proti panovníckej a vojenskej moci cisára Ferdinanda II. Habsburského. Koncom októbra roku 1648 sa skončili boje na pôde terajšieho Nemecka a to po  uzavretí Vestfálskeho mieru. Mierové podmienky deklarovali ratifikáciu pražských podmienok cisárom Ferdinandom II. Zároveň išlo o prijatie nizozemskej suverenity zo strany Španielskeho impéria. Oslabením panovníckej moci dynastie Habsburgovcov vo vzťahu k Francúzskemu kráľovstvu a jeho spojencom konflikt zmenil európsku mocenskú rovnováhu a pripravil pôdu pre expanziu kráľa Ľudovíta XIV.

 Štrukturálne pôvody 
Pasovský mier z roku 1552 ukončil šmalkaldskú vojnu medzi protestantmi a katolíkmi vo Svätej rímskej ríši, zatiaľ čo augsburský mier z roku 1555 sa pokúsil zabrániť budúcemu konfliktu stanovením existujúcich hraníc. Podľa princípu cuius regio, eius religio, boli štáty buď luteránskymi, neskôr najbežnejšou formou protestantizmu, alebo katolíckymi, založenými na náboženstve ich vládcu. Ďalšie ustanovenia chránili podstatné náboženské menšiny v mestách ako Donauwörth a potvrdzovali luteránske vlastníctvo majetku prevzatého od katolíkov od Passauského mieru.

Dohodu čoraz viac podkopávala expanzia protestantizmu za ustanovené hranice z roku 1555, a to aj v silne katolíckych oblastiach, v ktorých vládli Habsburgovci. Druhým zdrojom konfliktov bol rast reformovaných vierovyznaní neuznaných Augsburgom, najmä kalvinizmus, čo bola teológia, na ktorú sa luteráni aj katolíci dívali s rovnakou nevraživosťou. Nakoniec, náboženstvo bolo čoraz viac nahradzované ekonomickými a politickými cieľmi; Luteránske Sasko, Dánsko-Nórsko a Švédsko súperili medzi sebou a kalvínsky Brandenburg o pobaltský obchod.

 Bojujúce strany 
Reformácia, ako snaha reformovať katolícku cirkev narazila na protireformáciu a rekatolizáciu, ktorú viedol Rím (Rímskokatolícka cirkev) a zastrešovali mocensky aj politicky Habsburgovci. V konečnom dôsledku v jednotlivých vojnách bojovali proti sebe:
 Habsburgovská strana (rakúski a španielski Habsburgovci [v Rakúsku vtedy vládli Matej II., potom Ferdinand II. (1619 – 1637), potom Ferdinand III. (1637 – 1657)], poľskí králi, pápež, niektoré nemecké kniežatá v katolíckej lige), ktorej cieľom bola hegemónia v Európe a víťazstvo protireformácie
 Protihabsburská opozícia (nekatolícke štáty Holandsko, Dánsko, Nórsko, Anglicko, Švédsko, nemecké kniežatá v Protestantskej únii a nekatolícke uhorské a české stavy, ako aj katolícke Francúzsko), ktorej cieľom bolo zamedziť nadvláde Habsburgovcov a oslabiť ich moc a zabezpečiť náboženskú slobodu v Európe, ako aj získať územia (napr. Švédsko).

 Česko 
náhľad|Stav protestantizmu (reformácie) v Európe od svojho vzniku po začiatok vojny (1545 až 1620). |291x291bod
Česko bolo stredobodom konfliktu (Česká vojna alebo české stavovské povstanie a tzv. druhá pražská defenestrácia predstavovali začiatok konfliktu, počas ktorého Prahu v roku 1632 obsadila švédska a saská armáda).  V krajinách Českej koruny došlo počas vojny a bezprostredne po nej k "dobe temna" v dôsledku toho, že v tomto regióne bolo zabitých veľa ľudí a mnoho ich muselo odísť kvôli náboženskému presvedčeniu. Po roku 1620 odišlo do exilu (exulanti) až 500 tisíc českých evanjelikov (tj. 20-25% obyvateľov krajiny) Jedným z najvýznamnejších Čechov, ktorí odišli, bol Ján Amos Komenský (biskup Jednoty bratskej). Od roku 1642 žil vo Švédsku, kde písal listy, v ktorých žiadal Švédsku vládu (kancelára Axela Oxenstjerna) aby sa "väčšmi angažovalo pri riešení tzv. českej otázky", a znovu zaútočili proti Habsburgovcom. Švédi sa dostali do Prahy 15. decembra 1631 ale namiesto toho aby vojensky podporili protestantov a umožnili návrat exulantov len Prahu vyplienili. Po návrate zo Švédska do poľského Leszna sa oženil tretíkrát, tentoraz s o viac ako tridsať rokov mladšou Janou Gajusovou pochádzajúcou z Týna nad Vltavou. Keď bol v roku 1648 uzavretý Vestfálsky mier a tým skončila tridsaťročná vojna, skončili tým nádeje českých exulantov na návrat do vlasti. Komenský sa lúčil s vlasťou a cirkvou spisom Kšaft umírající matky jednoty bratrské.

 Slovensko 
Slovenska (ako vtedajšej súčasti Uhorska väčšinou okupovaného Osmanskou ríšou alebo priamo spadajúceho pod vládu Habsburgovcov) sa Tridsaťročná vojna týkala na rozdiel od Česka len sprostredkovane. V bitke na Bielej hore, v ktorej boli české stavy porazené, sa na ich strane zúčastnili aj uhorskí žoldnieri (najmä jazda) ale nevyznamenali sa a 3 000 vojakov vyslaných Gabrielom Betlenom sa boja ani nezúčastnilo.

 Vojny 
Prebiehala v podobe nasledujúcich konfliktov:
 česká vojna (české stavovské povstanie, 1618 až 1620), ukončená bitkou na Bielej hore, v ktorej boli vojská českých stavov porazené na bojovom poli. 
 falcká vojna (1620 až 1625)
 dánska vojna (1625 až 1629)
 švédska vojna (1630 až 1635)
 švédsko-francúzska vojna (1635 až 1648)

Z vojenského hľadiska došlo k rozkvetu žoldnierstva. Tridsaťročná vojna položila základy na vybudovanie stálych (pravidelných) armád. Skončila sa roku 1648 uzavretím Vestfálskeho mieru.náhľad|Stav protestantizmu (reformácie) v Európe po Tridsaťročnej vojne (1648).   |313x313bod

 Dôsledky 
Hlavné výsledky boli:
 Protestantské vyznanie bolo fakticky zrovnoprávnené s katolíckym. Náboženské pomery boli vrátené do stavu spred roku 1624 v duchu zásad augsburského mieru - náboženská sloboda vo forme zásady cuius regio, eius religio (čie panstvo, toho náboženstvo). Kalvinizmus (poddruh protestantizmu) bol ustanovený ako samostatné, tretie náboženstvo.
 Faktickými víťazmi boli Francúzsko, Švédsko a Brandenbursko: Francúzsko získalo územie po Rýn, Švédsko pobrežie Baltského mora, Brandenbursko získalo Východné Pomoransko a iné územia.
 Spojené nizozemské provincie (na území dnešného Holandska) a Švajčiarsko prestali byť súčasťou Rímsko-nemeckej ríše. 
 Cisárska moc v Rímsko-nemeckej ríši bola značne oslabená v prospech stavov (šľachticov). Stal sa z nej zväzok nezávislých štátov s formálnou hlavou štátu - cisárom, voleným len z rodu Habsburgovcov.
 Habsburgovci oslabení v Rímsko-nemeckej ríši, si ale podržali absolútnu moc vo svojich dedičných krajinách Rakúsko (habsburská monarchia) a Krajiny Koruny českej. Tu teda zvíťazila rekatolizácia a konfiškácie (pobielohorské konfiškácie majetku účastníkov českého stavovského povstania 1618 - 1620) zostali v platnosti.
 Habsburgovci sa udržali v Uhorsku, kde však museli tolerovať protestantskú aj kalvínsku vieru.
 Prehĺbili sa hospodárske rozdiely medzi západnou Európou a východnou Európou. Západná Európa začala poskytovať výrobky a rozvíjala sa trhová ekonomika, kým východná Európa začala poskytovať suroviny a odbytiská a zachoval sa stredoveký systém ekonomiky.
Počas vojny nastúpil nový umelecký smer barok, ktoré vytlačilo renesanciu a stalo sa nástrojom protireformácie.
Tridsaťročná vojna bola posledným veľkým náboženským konfliktom v Európe, od tých čias už nikdy neprebehla v Európe takto komplexná vojna, ktorá by sa odvolávala na náboženstvo (pozri napr. Občianska vojna v Juhoslávii).

 Referencie 

 Literatúra 
 BALCÁREK, Pavel: Ve víru třicetileté války : Politikové, kondotiéři, rebelové a mučedníci v Zemích české koruny. České Budějovice  : Veduta 2011. 510 s. ISBN 978-80-86829-61-6
 ENGLUND, Peter: Nepokojná léta : Historie třicetileté války. Praha : Nakladatelství Lidové noviny 2001, 680 s. ISBN 80-7106-355-X
 FUKALA, Radek: Sen o odplatě. Dramata třicetileté války. [edícia : Polozapomenuté války; zv. 5] Praha : Epocha, 2005. 389 s. ISBN 80-86328-84-8
 FUKALA, Radek: Třicetiletá válka, nebo všeobecný evropský konflikt 17. století? : Otázky, úvahy a problémy. České Budějovice : Veduta, 2013. 193 s. ISBN 978-80-86829-81-4
 KLUČINA, Petr: Třicetiletá válka : Obraz doby, 1618 - 1648. Praha : Paseka 2004. ISBN 80-7185-311-9
 MATOUŠEK, Václav: Třebel : Obraz krajiny s bitvou. Praha : Academia, 2006. 368 s. ISBN 80-200-1466-7
 UHLÍŘ, Dušan: Drama Bílé hory : Česká válka, 1618 - 1620. Brno : CPress 2015. 164 s. ISBN 978-80-264-0151-3

 Pozri aj 
 Pražská defenestrácia (1618)
 Poprava 27 českých pánov
 Ján Jesenský-Jessenius 

 Iné projekty 

 Zdroj 


Kategória:Vojny 17. storočia
Kategória:Európske náboženské vojny