Hádes (boh)

Hádes alebo Hádés alebo zastarano Hades (po grécky Hádes/iný prepis:Hádés, po latinsky Pluto) je v gréckej mytológii boh podsvetia. Je najstarším synom Titana Krona a jeho manželky Rhei.  

Po narodení Kronos zožral svoje deti Háda a Poseidóna, pretože sa bál, že by ho niektorí zo synov mohol zbaviť vlády. Kronov najmladší syn Zeus však oboch svojich bratov nakoniec po veľkom boji oslobodil a Hádovi pri delení sveta pripadla ríša mŕtvych, pričom pevná zem, ktorá bola dlho doménou Gaii, bola k dispozícii všetkým trom súčasne. 

Hádes uniesol do podsvetia Persefonu, vzal si ju za manželku, urobil z nej spoluvládkyňu v ríši mŕtvych a mal s ňou dcéru Erinyu

Hádes nebol medzi ostatnými olympskými bohmi veľmi obľúbený a svoje sídlo opúšťal len zriedka. Z obetných zvierat mal najradšej čierne ovce, pri ich obetovaní sa však musel obetujúci pozerať iným smerom. Zo stromov mu bol zasvätený cyprus a z kvetín narcis.

Niekedy sa ako Hádes prenesene označuje celé podsvetie, ríša boha Háda.

 Mytológia 

 Skoré roky 
V gréckej mytológii bol Hádes, boh gréckeho podsvetia, prvorodeným synom titanov Krona a Rhey. Mal tri staršie sestry, Hestiu, Démétér a Héru, ako aj mladšieho brata Poseidóna, ktorých všetkých pohltil ich otec hneď po narodení. Zeus bol najmladším dieťaťom a vďaka triku ich matky Rhey ako jediný tomuto osudu unikol. Keď Zeus dosiahol dospelosť, podarilo sa mu prinútiť otca, aby vyvrhol svojich súrodencov. Po ich prepustení šesť mladších bohov spolu so spojencami, ktorých sa im podarilo zhromaždiť, vyzvalo starších bohov na súboj o moc v Titanomachii, božskej vojne. Vojna trvala desať rokov a skončila sa víťazstvom mladších bohov. Po ich víťazstve si podľa jediného známeho úryvku z Iliady (kniha XV, ln. 187 - 93) Hádes a jeho dvaja bratia, Poseidón a Zeus, vylosovali ríše, ktorým budú vládnuť. Zeus dostal nebo, Poseidón dostal moria a Hádes dostal podsvetie, neviditeľnú ríšu, do ktorej odchádzajú duše mŕtvych pri odchode zo sveta, ako aj všetky veci pod zemou.

Hádes získal svoju manželku a kráľovnú Persefonu únosom. Tento mýtus je najdôležitejším, na ktorom sa Hádes podieľa;[20] spájal tiež Eleusínske mystériá s olympským panteónom, najmä tak, ako sú zobrazené v Homérovom Hymne na Démétér, ktorý je najstarším príbehom o únose, s najväčšou pravdepodobnosťou zo začiatku 6. storočia pred Kr.

 Kráľ podsvetia 
náhľad|Hádes (rímska kópia gréckej busty z 5. storočia pred Kr., anonym)|vľavo
Napriek moderným konotáciám smrti ako zla bol Hádes v mytológii v skutočnosti viac altruistický. Hádes bol zobrazovaný ako pasívny a nikdy nebol vykresľovaný negatívne; jeho úlohou bolo často udržiavať relatívnu rovnováhu. Napriek tomu bol zobrazovaný aj ako chladný a prísny a všetkých svojich poddaných bral rovnako na zodpovdnosť za dodržiavanie svojich zákonov. Akékoľvek ďalšie individuálne aspekty jeho osobnosti nie sú uvedené, pretože Gréci sa v súvislosti s ním zdržiavali myšlienok, aby nepriťahovali jeho pozornosť.

Hádes vládol mŕtvym, pričom mu pomáhali ostatní, nad ktorými mal úplnú moc. Hádov dom bol opisovaný ako plný "hostí", hoci z podzemia vychádzal len zriedkavo. O dianie vo svete nad ním sa staral len málo, pretože jeho hlavnou úlohou bolo zabezpečiť, aby nikto z jeho poddaných nikdy neopustil jeho panstvo.

Svojim poddaným prísne zakazoval opúšťať svoje panstvo a celkom sa rozzúril, keď sa ho niekto pokúsil opustiť alebo keď sa niekto pokúsil ukradnúť duše z jeho ríše. Jeho hnev bol rovnako hrozný pre každého, kto sa pokúsil oklamať smrť alebo mu inak skrížiť cestu, ako sa o tom k svojmu zármutku presvedčili Sizyfos a Peirithoos. Hoci bol Hádes zvyčajne ľahostajný k svojim poddaným, veľmi sa sústredil na potrestanie týchto dvoch ľudí, a to najmä Peiritha, keďže vstúpil do podsvetia v snahe ukradnúť Persefonu pre seba a následne bol nútený sadnúť si na "Kreslo zabudnutia". Ďalší mýtus hovorí o gréckom bohovi Asklépiovi, ktorý bol pôvodne polobohom, synom Apolóna a Kronis, tesálskej princeznej. Počas svojho života sa stal slávnym a talentovaným lekárom, ktorý nakoniec dokázal oživovať mŕtvych. Keďže sa cítil podvedený, Hádes presvedčil Dia, aby ho zabil bleskom. Po jeho smrti ho priviedli na Olymp, kde sa stal bohom. Hádes bol v mýtoch len raz zobrazený mimo podsvetia, a aj to sa predpokladá, že to bol prípad, keď práve opustil brány podsvetia. Bolo to vo chvíli, keď ho Herakles strelil šípom, keď sa pokúšal brániť mesto Pylos. Po postrelení však odcestoval na Olymp, aby sa uzdravil. Okrem Herakla boli jediní ďalší žijúci ľudia, ktorí sa odvážili do podsvetia, tiež hrdinovia Odysseus, Aineias (v sprievode Sibyly), Orfeus, ktorému Hádes preukázal nezvyčajné milosrdenstvo na naliehanie Persefony, ktorú dojala Orfeova hudba, Théseus s Peirithom a v neskorej romanci Psyché. Nikto z nich nebol spokojný s tým, čoho boli svedkami v ríši mŕtvych. 

 Únos Persefony 
náhľad|Hádes (vpravo) a Persefona (vľavo). Detail z attickej červenej figurálenj ozdoby amfory, asi 470 pred Kr.
Hádovou manželkou bola Persefona, dcéra Dia a Démétry. Persefona sa Hádovi nepodriadila dobrovoľne, ale uniesol ju, keď zbierala kvety na poliach Nysy (jej otec Zeus dal predtým Persefonu Hádovi za manželku, ako sa uvádza v prvých riadkoch Homérovho Hymnu na Démétru). Na protest proti tomuto činu Démétér uvrhla na zem kliatbu a nastal veľký hladomor; hoci bohovia jeden po druhom prichádzali žiadať, aby ju zrušila, aby ľudstvo nezahynulo a bohovia neboli ochudobnení o prijímanie darov a obetí. Démétér tvrdila, že zem zostane neplodná, kým opäť neuvidí svoju dcéru. Zeus teda pošle po svojho syna Herma a prikáže mu, aby zostúpil do podsvetia v nádeji, že sa mu podarí presvedčiť Háda, aby dovolil Persefone vrátiť sa na zem, aby Démétér mohla Persefonu vidieť a spôsobiť zastavenie hladomoru. Hermes poslúchne a zostúpi do Hádovej ríše, kde nájde Háda sedieť na pohovke a Persefonu vedľa neho. Hermes mu odovzdá Diovu správu.

Potom Hádes pripraví svoj voz, ale až potom dá Persefone tajne zjesť semienko granátového jablka, Hermes prevezme opraty a spolu s Persefone sa vydajú na cestu na zem a zastavia pred Démétriným chrámom v Eleusis, kde na nich bohyňa čakala. Démétér a Persefona sa rozbehnú k sebe a objímajú sa, šťastné, že sa opäť stretli. Démétér má však podozrenie, že Persefona mohla počas pobytu v podsvetí zjesť jedlo. 

Persefona priznáva, že jedla pokrm mŕtvych, potvrdzuje, že Hádes jej dal semienko granátového jablka a prinútil ju ho zjesť. Keď Persefona zjedla semienko granátového jablka, pripútala sa tak k Hádovi a podsvetiu, čo Demeter veľmi znepokojí. Zeus však predtým navrhol kompromis, s ktorým všetky strany súhlasili: jednu tretinu roka strávi Persefona so svojím manželom.

Práve počas tohto obdobia, keď je Persefona so svojím manželom v podsvetí, padá na zem zima. 

 Návštevníci podsvetia 
náhľad|Hádes a Persefona, 1864
Hrdina Orfeus raz zostúpil do podsvetia, aby našiel svoju zosnulú manželku Eurydiku, ktorá zomrela, keď ju uštipol had. Hudba, ktorú hral, bola taká krásna, že očarila aj Háda (ako aj jeho manželku Persefonu). Ten mu dovolil vziať Eurydiku do krajiny živých pod podmienkou, že sa na ňu cestou von nepozie.

V inom príbehu sa Théseus a Peirithoos zaviazali, že unesú a oženia Diove dcéry. Theseus si vybral Helenu a spoločne ju uniesli a rozhodli sa ju držať, kým nebude dosť stará na to, aby sa mohli oženiť. Peirithoos si vybral Persefonu. Helenu nechali u Theseovej matky Aetry a odcestovali do podsvetia. Hádes vedel o ich pláne zmocniť sa jeho manželky, preto predstieral, že im ponúka pohostinnosť, a usporiadal hostinu; len čo si dvojica sadla, okolo nôh sa im omotali hady a držali ich tam. Thésea nakoniec zachránil Herakles, ale Peirithoos zostal uväznený ako trest za to, že sa pokúsil o manželku boha. Podľa scholium o Aristofanových Žabách od Jána Tzetzesa dal Euripides v dnes už stratenej hre Peirithoos bol trest za to, že sa pokúsil uniesť Persefonu, že ním Hádes nakŕmil Kerbera.
vľavo|náhľad|Socha, Sizyfos, Nemecko
Sizyfos bol smrteľný kráľ z Korintu, ktorý bol potrestaný väzením v Tartare za to, že prezradil bohu rieky Asopovi, kde sa nachádza jeho dcéra Aigina po tom, čo ju uniesol Zeus, a tiež za to, že sa pokúsil oklamať smrť. Zeus, nahnevaný na Sizyfa za prezradenie tajomstva, poslal k Sizyfovi Thanatosa, ale ten šikovne uvrhol Smrť do vlastných pút, v dôsledku čoho nemohol nikto zomrieť, kým Áres Thanatosa neoslobodil a nevydal mu Sizyfa. No napriek tomu Sisyfos prikázal svojej manželke Merope, aby mu nevykonávala žiadne pohrebné obrady a iné zvyklosti ako poctu bohom podsvetia pred tým, ako ho odvedú k Hádovi. Po istom čase, keď Merope neposkytla náležité pocty, sa to dozvedel Hádes a dovolil Sizyfovi vrátiť sa do sveta živých, aby mohol potrestať svoju ženu s tým, že sa potom vráti. Sizyfos sa však nikdy nevrátil, ako sľúbil, stalo sa tak až po rokoch, keď zomrel na starobu. Hádes potrestal Sizyfa tým, že ho prinútil kotúľať balvan do kopca v podsvetí, ale vždy, keď dosiahol vrchol, balvan sa znova a znova kotúľal naspäť.

Poslednou Heraklovou prácou bolo chytiť Kerbera. Najprv sa Herakles vybral do Elefsiny, aby bol zasvätený do Elefsínskych mystérií. Urobil to preto, aby sa zbavil viny za zabitie kentaurov a naučil sa, ako vstúpiť do podsvetia a vyjsť z neho živý. Vchod do podsvetia našiel v Taenarume. Aténa a Hermes mu pomohli prejsť k Hádovi a späť. Herakles požiadal Háda o povolenie vziať si Kerbera. Hádes súhlasil, pokiaľ Herakles Kerberovi neublíži. Keď Herakles vyviedol psa, prešiel jaskyňou Acherusia. V mýte o Admétovi a Alkéstis po tom, čo sa Alkéstis rozhodla zomrieť namiesto svojho manžela Admeta, aby ho zachránila, ju Herakles vzkriesil z mŕtvych tým, že bojoval s Hádom a porazil ho. V iných verziách, napríklad v Euripidovej hre Alcestis, Herakles namiesto toho bojoval s Thanatosom. Inokedy Herakles obliehal mesto Pylos a počas boja zranil Háda, ktorý sa postavil na stranu mesta. Vo veľkých bolestiach sa Hádes vybral na Olymp, aby ho vyliečil lekár bohov Paean. 

 Milenky Háda 
Leuce bola najkrajšia z nýmf a dcéra Okeána. Hádes sa do nej zamiloval a uniesol ju do podsvetia. Prežila v jeho ríši celý svoj život, a keď zomrela, boh hľadal útechu tým, že vytvoril vhodný pamätník ich lásky: na Elyzejských poliach, kde zbožní trávia svoj posmrtný život, dal vzniknúť bielemu stromu. Práve týmto stromom sa Herakles korunoval na oslavu svojho návratu z podsvetia.

Minthe bola nymfa rieky Kocyt, ktorá sa stala Hádovou milenkou. Žiarlivá Persefona nymfu pošliapala a premenila ju pritom na záhradnú mätu.

Teofilé bola dievča, ktoré tvrdilo, že ju Hádes miluje a že je lepšia ako Persefona.

 Ostatné mýty 
náhľad|Olejomaľba Háda unášajúceho Persefonu. 18. storočie. Olej na dreve s pozláteným pozadím.
Keď kedysi Aóniu, oblasť v Boiótii, postihla morová epidémia, ľudia sa poradili s delfskou veštiarňou a boh im odpovedal, že sa majú obrátiť na bohov podsvetia; museli obetovať dve mladé dievčiny, aby upokojili hnev Háda a Persefony. Vybrané dievčatá boli Menippe a Metioché, Oriónove dcéry. Dievčatá to slávnostne prijali, aby zachránili svojich krajanov. Keď ich viedli k oltáru, aby ich obetovali, Hádes a Persefona sa nad oboma zľutovali a premenili ich na kométy.

V niektorých verziách sa Hádes považuje za pána bohýň Osudu, nie je to teda jeho brat Zeus, ktorý určuje koniec a pôvod všetkých vecí a nariaďuje striedanie zrodenia a zániku, za arbitra života a smrti. Tento vzťah je veľmi zreteľný v rímskych eposoch, ako je Statiova Thebaid, kde sa spomína, že berú duše, aby ich Hádes súdil, a ukladajú im prísne tresty, alebo v Claudiánovom De raptu Proserpinae, kde vystupujú a prosia svojho pána, aby neprepúšťal Titanov, a hovoria, že všetko, čo robia, je preňho, po tom, čo sa Hádes vyhráža Diovi, že Titanov prepustí proti nemu, ak mu nedá ženu.

Hádes je v niektorých verziách považovaný za otca fúrií, ale identita ich matky sa líši. Vo Vergiliovej Eneide je ich matkou bohyňa noci Nyx a v Orfických hymnoch je ich matkou Persefona. Jeden zo zriedkavých prípadov, keď sa objavuje v interakcii s nimi, je v Statiovej Thebaid, keď Hádes prikazuje Tisifónovi potrestať ľudí za to, že vtrhli do podsvetia. Hovorí sa o ňom, že nenávidí Alectó, hoci je jedným z jeho detí.

Na rozdiel od mnohých iných klasických zobrazení satirický autor Lukianos zo Samosaty predstavuje Háda pozitívnejšie, ba až komicky. V jeho Dialógoch mŕtvych je predstavený ako ten, ktorý sa snaží riešiť problémy niektorých slávnych mytologických postáv, a jeden z najvýraznejších dialógov je s Prótesilom, jedným z gréckych hrdinov zabitých v trójskej vojne. V tomto rozhovore ho Prótesilaus žiada, aby sa opäť stretol so svojou (ešte žijúcou) milenkou, a ako príklad uvádza, že Hádes urobil to isté pre Adméta a Alcestis, Orfea a Eurydiku a že aj on sám vie, aké je to byť zamilovaný. Hádes je skeptický, ale Persefone sa ho podarí presvedčiť.

Podľa Hésioda, keď obludný Týfón zaútočil na olympských bohov, Hádes sa vraj v podsvetí triasol od strachu, zatiaľ čo Zeus bojoval s Týfónom nad ním.

V jednom z Platónových dialógov Sokrates hovorí o Hádovi ako o postave, ktorá je schopná svojimi kúzlami spôsobiť, že každý padne, a preto nikto nikdy neopustí podsvetie, vrátane sirén.

 Kult 
Hádes ako boh mŕtvych naháňal strach tým, ktorí ešte žili; neponáhľali sa s ním stretnúť. Zdráhali sa prisahať v jeho mene a keď mu obetovali, odvracali tvár. Keďže mnohým naháňalo strach už len vyslovenie mena "Hádes", začali sa používať eufemizmy. Keďže vzácne nerasty pochádzajú spod zeme (t. j. z "podsvetia", ktorému vládol Hádes), považovali ho za človeka, ktorý ovláda aj tieto nerasty, a preto ho Gréci označovali ako Πλούτων (grécky Plouton; latinsky PLVTO, Pluto, "bohatý"). Sofokles týmito slovami vysvetľoval pojem označujúci Háda ako Ploutóna: "pochmúrny Hádes sa obohacuje našimi vzdychmi a našimi slzami". Okrem toho ho nazývali Klymenus ("povestný"), Polydegmon ("ktorý prijíma mnohých") a azda aj Eubuleus ("dobrá rada" alebo "dobromyseľný"), čo sú všetko eufemizmy pre meno, ktoré nebolo bezpečné vysloviť a ktoré sa vyvinuli do epitet.

Väčšinu času trávil vo svojej temnej ríši. V boji bol hrozivý, svoju krutosť dokázal v slávnej Titanomachii, bitke olympských bohov proti Titanom, ktorá nastolila Diovu vládu.

Obávaný a nenávidený Hádes stelesňoval neúprosnú konečnosť smrti: "Prečo sa nám Hádes hnusí viac ako ktorýkoľvek iný boh, ak nie preto, že je taký neúprosný a neústupný?" Táto rečnícka otázka patrí Agamemnónovi. Hádes však nebol zlý boh, lebo hoci bol prísny, krutý a neľútostný, predsa len bol spravodlivý. Hádes vládol podsvetiu, a preto ho ľudia najčastejšie spájali so smrťou a báli sa ho, ale on sám nebol Smrťou - skutočným zosobnením smrti je Thanatos, syn bohyne Nyx a Ereba, hoci Euripidova hra "Alkestis" pomerne jasne uvádza, že Thanatos a Hádes boli jedno a to isté božstvo, a podáva zaujímavý opis Háda ako temne odetého a okrídleného. Okrem toho bol Hádes označovaný aj ako Hesperos Theos ("boh smrti a temnoty").

Keď Gréci Háda o niečo prosili, búchali rukami o zem, aby si boli istí, že ich vypočuje. Obetovali mu čierne zvieratá, napríklad ovce. Hoci niektorí naznačujú, že samotná vehementnosť odmietania ľudských obetí vyjadrená v mýte by mohla naznačovať nevyslovenú spomienku na nejakú vzdialenú minulosť, priame dôkazy o takomto obrate neexistujú. Krv zo všetkých chtonických obetí vrátane tých, ktorými sa obetovalo ako prosba Hádovi, kvapkala do jamy alebo štrbiny v zemi. Osoba, ktorá obetovala, musela odvrátiť tvár. 
náhľad|Pluto a Kerberos
Jeden zo starovekých prameňov hovorí, že vlastnil čiapku neviditeľnosti. Jeho voz, ťahaný štyrmi čiernymi koňmi, vzbudzoval strach a pôsobil impozantne. Tieto zvieratá boli podľa Claudiána rôzne pomenované ako napr: Orphnaeus, Aethon, Nycteus a Alastor, zatiaľ čo iní autori uvádzali aj: Nonius, Ametheus, Abastor, Abetor a Metheus. Jeho ďalšími bežnými atribútmi boli rastliny narcis a cyprus, Hádov kľúč a Kerberos, trojhlavý pes. Na niektorých portrétoch sa Hádovi pridávali aj hady, keďže bol občas zobrazovaný, ako ich buď drží, alebo ho sprevádzajú. Predpokladá sa, že to má význam, pretože v niektorých klasických prameňoch Hádes znásilnil Koré v podobe hada, ktorá potom porodila Zagrea-Dionýza. Zeus Olympios, veľký kráľ bohov, síce nesie meno "Zeus", ale nápadne sa líši od Dia Meilichiosa, ktorý je rozhodne chtonickou postavou, často zobrazovanou ako had, a ako sme už videli, nemôže ísť o rôzne prejavy toho istého boha, v skutočnosti vždy, keď sa spomína "iný Zeus", ide vždy o Háda. Zeus Meilichios a Zeus Eubouleus sa často označujú ako alternatívne mená pre Háda.

Filozof Hérakleitos, zjednocujúci protiklady, vyhlásil, že Hádes a Dionýzos, samotná podstata nezničiteľného života (zoë), sú ten istý boh. Okrem iných dôkazov uvádza Karl Kerényi, že Homérov Hymnus na Démétér, votívne mramorové obrazy a epitetá spájajú Háda s tým, že je Dionýzos. Poznamenáva tiež, že smútiaca bohyňa Démétér odmietla piť víno, pretože uvádza, že by bolo proti themis, keby po únose Persefony pila víno, ktoré je Dionýzovým darom, kvôli tejto asociácii. To naznačuje, že Hádes mohol byť v skutočnosti "krycím menom" pre podsvetného Dionýza. Naznačuje, že táto dvojaká identita mohla byť známa tým, ktorí prišli do kontaktu s mystériami. Dionýzos mal s Hádom aj niekoľko spoločných epitet, ako napríklad Chthonios ("podzemný"), Eubouleus ("dobrý radca") a Euclius ("slávny" alebo "slávny").

 Hádova ríša 
náhľad|Herkules bojuje s Kerberom, jedna z dvanástich úloh
V starších gréckych mýtoch je ríša Háda hmlistým a pochmúrnym príbytkom mŕtvych (nazývaným aj Erebos), kam sa po smrti dostávajú všetci smrteľníci. Len málo smrteľníkov mohlo Hádovu ríšu opustiť, keď už raz do nej vstúpili. Výnimkou sú hrdinovia Herakles a Théseus, dokonca aj Odyseus vo svojej Nekyi (Odysea, xi) vyvoláva duchov zosnulých, namiesto toho, aby k nim zostúpil. 

Existovalo niekoľko častí Hádovej ríše vrátane Elysia, Asfodelových lúk a Tartaru. Mýtograf Apollodotos opisuje Tartar ako "ponuré miesto, ktoré je tak vzdialené od Zeme, ako je Zem vzdialená od oblohy." Grécki mýtografi neboli v otázke geografie posmrtného života úplne dôslední. Kontrastný mýtus o posmrtnom živote sa týka záhrady Hesperidiek, často stotožňovanej s Ostrovmi blažených, kde môžu prebývať blažení hrdinovia.

V rímskej mytológii sa vchod do podsvetia, ktorý sa nachádza v Averne, kráteri neďaleko Kúm, stal cestou, ktorou Aineias zostúpil do ríše mŕtvych. Synekdochou by sa "Avernus" dal nahradiť celým podsvetím. Di inferi boli kolektívom podsvetných božstiev.

U Helénov sa zosnulý dostával do podsvetia prechodom cez Styx, cez ktorý ho prevážal Charón (kair'-on), ktorý za prechod vyberal obolus, malú mincu, ktorú zbožní príbuzní vkladali zosnulému do úst. Chudáci a ľudia bez priateľov sa podľa VI. knihy Vergíliovej Eneidy zhromažďovali sto rokov na blízkom brehu. Gréci prinášali obetné dary, aby zabránili zosnulým vrátiť sa na horný svet a "prenasledovať" tých, ktorí im neumožnili riadny pohreb. Vzdialenú stranu rieky strážil Kerberos, trojhlavý pes, ktorého porazil Herakles (rímsky Herkules). Po prechode za Kerbera sa tiene zosnulých dostávali do krajiny mŕtvych, aby boli súdené.

Päť riek Hádovej ríše a ich symbolické významy sú: Acherón (rieka smútku alebo žalosti), Kocyt (nárek), Flegetón (oheň), Léthé (zabudnutie) a Styx (nenávisť), rieka, na ktorú prisahali aj bohovia a do ktorej ponorili Achilla, aby sa stal neporaziteľným. Styx tvorí hranicu medzi horným a dolným svetom. 

Prvú oblasť Hádovej ríše tvoria Asfodelové polia, opísané v xi. časti Odysey, kde sa tiene hrdinov skľúčene potulujú medzi nižšími duchmi, ktorí okolo nich cvrlikajú ako netopiere. Jedine obete krvi, ktoré im ponúkajú vo svete živých, v nich môžu na chvíľu prebudiť pocity ľudskosti.

Za nimi sa nachádzal Erebus, ktorý by sa dal považovať za eufonymum Háda, ktorého vlastné meno bolo hrôza. Boli tam dva bazény: Lethe, kam sa hrnuli obyčajné duše, aby vyčistili svoju pamäť, a bazén Mnémosyné ("pamäť"), kde sa namiesto toho napili zasvätení Misterií. V predsieni paláca Háda a Persefony sedia traja sudcovia podsvetia: Minós, Rhadamanthys a Aiakos. Tam pri triviále zasvätenom Hekaté, kde sa stretávajú tri cesty, súdia duše, ktoré sa vracajú na Asfodelove polia, ak nie sú ani cnostné, ani zlé, posielajú sa cestou do Tartaru v prípade, že sú bezbožné alebo zlé, alebo sa posielajú do Elyzia (Ostrovy blažených) k "bezúhonným" hrdinom.

V Sibyliných veštbách, ktoré sú zvláštnou zmesou grécko-rímskych a židovsko-kresťanských prvkov, sa Hádova ríša opäť objavuje ako príbytok mŕtvych a prostredníctvom ľudovej etymológie sa dokonca odvodzuje meno Hádes od mena Adam (prvý človek), pričom hovorí, že je to preto, lebo on tam vstúpil ako prvý. Vďaka tomu, že sa objavuje v Novom zákone Biblie, má Hádes osobitný význam aj v kresťanstve. 

 Hádes v modernej dobe 

 Film a televízia 

 Canterburské poviedky (I racconti di Canterbury), talansky film (1972) 
 Percy Jackson: Zlodej blesku (Percy Jackson & the Olympians: The Lightning Thief), americko-kanadský film (2010) 
 Súboj titanov (Clash of the Titans), remake rovnomenného filmu (2010), taktiež pokračovanie Hnev titanov (Wrath of the Titans), (2012) 
 Hercules (seriál, v origináli Hercules: The Legendary Journeys), americký seriál, taktiež spin-off seriál Xena (Xena: Warrior Princess) a Mladý Herkules (Young Hercules) 
 Smallville, americký seriál založený na postavách od DC Comics 
 Herkules, americký animovaný film (1997)

 Videohry 

 God of War 
 Zeus: Master of Olympus 
 Age of Mythology a Age of Empires: Mythologies 
 Kid Icarus: Uprising 
 Persona 2: Innocent Sin 
 Smite (multiplayer) 
 Horizon Zero Dawn 
 Assassin's Creed Odyssey 
 Final Fantasy XIV: Shadowbringers 
 Hades 
 Rayman Legends

 Literatúra 

 Knižná séria Percy Jackson a Olympania (Rick Riordan) 
 God of War (DC Comics) 
 Wonder Woman (DC Comics) 
 Fairy Tail (manga)

 Veda 
Hlbokomorské oblasti oceánov v hĺbke väčšej ako 6000 m, ako priekopy, ktoré sú hlbšie ako okolité dno oceánu, sa nazývajú hadopelagickou zónou. Vládne tu tma a chlad.

 Rodostrom bohov Olympu 

 Referencie 

 Literatúra 

 ZAMAROVSKÝ, Vojtech. Bohovia a hrdinovia antických bájí. 5. doplnené vydanie. Bratislava: Perfekt, 2015. ISBN 978-80-8046-717-3.

 Pozri aj 
 Zoznam postáv gréckej mytológie
 Olympskí bohovia

 Iné projekty 

 Zdroj 

Kategória:Grécki bohovia
Kategória:Bohovia podsvetia