Kriminológia

Kriminológia je osobitná vedná disciplína, ktorá sa zaoberá kriminalitou ako sociálnym javom, vrátane jej príčin, kriminogenézy, otázok, ako možno kriminalite predchádzať (prevencia kriminality) a otázkami skúmania obetí trestných činov (viktimológia). Ako samostatná veda sa rozvinula v 19. storočí v súvislosti s rozvojom pozitivizmu.

V 20. a 21. storočí sa vyvinula na medzinárodnú a interdisciplinárnu vedu. Využíva poznatky z práva, sociológie, psychológie a psychiatrie. Poskytuje usporiadaný celok empirických poznatkov o zločine, zločincovi a kontrole zločinného správania.

 Príbuzné disciplíny 
Kriminológia má tradične blízko k trestnému právu a jeho oblastiam (osobitne trestnému procesnému právu), hoci na rozdiel od deduktívneho právnického zmýšľania je silne empirickou vedou. Osobitne univerzity v Európe mali (a majú) tendenciu považovať kriminológiu za súčasť právneho vzdelávania, a to aj v situáciách, keď jej hlavní učitelia nie sú právnici.

V mnohých ohľadoch je kriminológia podobná forenznej psychológii a psychiatrii, ktoré sa však zameriavajú najmä na individuálne správanie, kým kriminologická sociológia sa viac zaujíma o sociálne kontexty kriminality a procesy jej sociálnej a právnej „konštrukcie“. Slúži vďaka tomu ako východiskový bod pre teoretizovanie a výskum v oblastiach psychológie, psychiatrie, sociológie a niekoľkých ďalších disciplín. Od konca 20. storočia sa však považuje za interdisciplinárnu vedu. V jednotlivých oblastiach sveta sa pritom prístupy k nej líšia. V Južnej Amerike napríklad prevládajú antropologické a medicínske prvky a v USA (hoci existuje trend umiestňovania kriminológie a trestného súdnictva do samostatných multidisciplinárnych katedier), sa kriminológia najčastejšie nachádza na katedrách sociológie.

Často býva zamieňaná s kriminalistikou, ktorá sa však zaoberá prostriedkami a metódami predchádzania, odhaľovania a vyšetrovania trestných činov vrátane pátrania po osobách a predmetoch, čo tvorí len jeden aspekt kriminológie. Kriminológia sa zaoberá celým procesom vedúcim k trestnému činu a po ňom. 

 Členenie 
Kriminológia sa delí na všeobecnú časť (pojem kriminológie, história, metódy výskumu, kriminalita, príčiny kriminality, osobnosť páchateľa, motivácia kriminálneho správania, obete a iné dôsledky trestnej činnosti, celkové náklady na trestnú činnosť, prognózovanie kriminality a individuálneho kriminálneho správania, plánovanie boja proti kriminalite, predchádzanie kriminalite a individuálnemu kriminálnemu správaniu, sociálno-právna kontrola kriminality) a špeciálnu časť (politická, teroristická, korupčná, násilná, organizovaná, profesionálna, recidivistická, latentná, ako aj kriminalita žien a mladistvých atď.).

Za pododvetvia kriminológie možno považovať viktimológiu, biokriminológiu či penológiu.

 Dejiny kriminológie 
Mnohé otázky, ktoré zaujímajú kriminológiu boli otvorené už filozofmi v staroveku a stredoveku. Platón napríklad akceptoval fatalizmus a poukázal na to, že na kriminalitu vplývajú aj vášne, hľadanie potešenia, zlá výchova, duševné choroby a podobne. Rozlišoval medzi napraviteľnými a nenapraviteľnými zločincami; pre prvých navrhol výchovné opatrenia a uplatňovanie utrpenia a bolesti a pre druhých trest smrti. Pre Aristotela nie je zločin dôsledkom choroby, ale dobrovoľným činom človeka, ktorý koná podľa svojich túžob.

náhľad|Cesare Beccaria (* 1738† 1794), významný predstaviteľ klasickej školy a priekopník kriminológie

Prvé prístupy blízke kriminologickému empirickému mysleniu vidno v stredovekom trestnom konaní, keď sa dôkazné bremeno začalo presúvať na empirické dôkazy (napríklad posudky lekárskych expertov). Významný medzník predstavuje nariadenie prvej súdnej pitvy v Bologni v roku 1302. Teoretické impulzy sa sa však objavili až v 18. storočí ako produkt osvietenstva. Kľúčový impulz pochádzal najmä od talianskeho matematika a ekonomického teoretika Cesareho Beccariu (* 1738† 1794), ktorý publikoval traktát Dei delitti e delle pene (1764), v ktorom kritizoval vtedajšie zneužívanie trestného práva a jeho presadzovania a požadoval racionálnu trestnú legislatívu zameranú na prevenciu kriminality. Silná tradícia teoretizujúceho myslenia sa rozvinula v Anglicku, kde medzi jej predstaviteľov patrili spoluzakladateľ utilitarizmu Jeremy Bentham (* 1748† 1832), Samuel Romilly (* 1757† 1818) či John Howard (* 1726† 1790). V Nemecku vznikol aj vďaka Johannovi Anselmovi von Feuerbachovi (* 1775† 1833) prvý moderný trestný zákonník (1813). Títo reformátori sa súhrnne označujú ako „klasická škola“. Medzi jej požiadavky požiadavky (formulované osobitne Beccariom) patrili zákaz mučenia, zrušenie trestu smrti, prísna závislosť sudcov od zákona, priorita prevencie nad trestaním či závislosť trestu výlučne na závažnosti priestupku.

Ako samostatná vedecká oblasť sa kriminológia etablovala v súvislosti s rozvojom pozitivizmu v 19. storočí. Trestný čin podľa pozitivistickej kriminológie nie je založený na slobodnom a zodpovednom rozhodnutí páchateľa, ale možno ho vysledovať k okolnostiam, ktoré sú do značnej miery mimo kontroly páchateľa. To, čo tieto okolnosti predstavujú, bolo predmetom diskusie v pozitivistickej kriminológii konca 19. a začiatku 20. storočia. Rozvinuli sa pritom tri veľké myšlienkové školy. Prvou z nich bola talianska (kriminálna antropologická) škola, do ktorej patria: Cesare Lombroso (* 1835† 1909), Enrico Ferri (* 1856† 1929) či Raffaele Garofalo (* 1852† 1934). Práve Garofalo ako prvý pomenoval svoju knihu Criminologia (1885). Francúzska škola odmieta kriminologický antropologický prístup a zameriavala sa na sociálne podmienky, ktoré vedú ku kriminalite. Patrili do nej André-Michel Guerry (* 1802† 1866) a Adolfe Jacques Quetelet (* 1796† 1874). V Nemecku sa vďaka Franzovi von Lisztovi (* 1851† 1919) vytvorila marburská kriminologická škola. V roku 1888 spolu s Holanďanom Gerardusom Antoniusom van Hamelom (* 1842† 1917) a Belgičanom Adolfom Prinsom (* 1845† 1919) založil Medzinárodnú asociáciu pre trestné právo (ICLA), ktorej cieľom bolo skúmať príčiny kriminality, ako aj rozvíjať koncepty trestnej politiky pre účinnú reakciu na kriminalitu. 

Od začiatku 20. storočia je vývoj kriminológie na celom svete výrazne ovplyvňovaný impulzmi severoamerickej kriminológie. V USA sa kriminológia vyvinula predovšetkým ako sociologická a sociálnopsychologická disciplína, ktorá bola (a je) vo veľkej miere nezávislá od právnych vied, a najmä od trestného práva. Postupne sa v USA vyvinuli tri prístupy: chicagská škola  (20. a 30. roky 20. storočia), interakcionistické prístupy (od polovice 20. storočia) a výskum individuálnych faktorov a kriminálnych dráh. 

Za zakladateľa kriminológie na Slovensku býva považovaný právnik Vojtech Hatala (* 1930† 1985).

 Referencie 

 Ďalšia literatúra 





 Iné projekty 


Kategória:Spoločenské vedy