Ladislav Mňačko

Ladislav Mňačko (* 29. január 1919, Valašské Klobouky – † 24. február 1994, Bratislava) bol slovenský prozaik, básnik, dramatik a publicista, ktorého nazývali aj „zúrivým reportérom“, „červeným Hemingwayom“ alebo „slovenským Kischom“.

 Životopis 

Detstvo a mladosť prežil v Martine. Vyrastal v chudobnej robotníckej štvrti na Marxovej ulici, v ľavicovo orientovanom prostredí, ktoré formovalo jeho zmysel pre spravodlivosť a sociálne cítenie. Už v mladosti mali naňho vplyv marxistické a komunistické myšlienky. Vyučil sa za predavača v lekárni a neskôr pracoval ako stavebný robotník. V roku 1939 sa pokúsil neúspešne utiecť do ZSSR, neskôr sa v roku 1940 pokúsil prejsť cez nemecko-holandské hranice, za čo bol uväznený v koncentračnom tábore a zaradený na nútené práce v Nemecku. V roku 1944 sa mu podarilo utiecť a aktívne sa zúčastnil 2. svetovej vojny v radoch partizánskeho oddielu Ploština 1. partizánskej brigády Jána Žižku. V roku 1945 sa stal členom KSČ. Na začiatku 50. rokov patril ako jeden z oddaných komunistickému režimu k najprominentnejším novinárom. V tom období sa zriekol svojho brata Jana Mňačka, ktorý sa zapojil ako člen skupiny Světlana do protikomunistického odboja, bol odsúdený a strávil 5 rokov v jáchymovských baniach. V rokoch 1945 – 1953 pracoval ako redaktor pre Rudé právo a Pravdu, v rokoch 1954 – 1966 bol spravodajcom v mnohých európskych a ázijských krajinách. V roku 1956 bol šéfredaktorom časopisu Kultúrny život. Časom však stratil nielen nadšenie pre komunizmus, priradil sa k jeho kritikom a nekompromisným odporcom, za čo bol perzekvovaný.
náhľad|Hrob Ladislava Mňačka.

Na jeseň roku 1967 odišiel aj so svojou židovskou manželkou do emigrácie do Izraela na protest proti postoju Československa v izraelsko-arabskej vojne, ktorá bola namierená proti Izraelu. Orgány Československej socialistickej republiky ho zbavili štátneho občianstva, zobrali mu titul zaslúžilého umelca a vylúčili z KSČ. Napriek tomu sa  rozhodol vrátiť v marci 1968. 

Druhá emigrácia, tentoraz podstatne dlhšia, nasledovala hneď po augustovej invázii vojsk Varšavskej zmluvy v roku 1968. 28. augusta 1968 emigroval s manželkou do Rakúska a usadili sa pri Eisenstadte. Bol zbavený členstva v Zväze slovenských spisovateľov a jeho diela boli zakázané, stiahnuté z knižníc a skartované, jeho meno vygumovali z učebníc literatúry.

Mňačko sa v roku 1989 vrátil do Československa a vystupoval proti jeho rozdeleniu. Keď sa Československo pripravovalo na rozdelenie, sklamaný spisovateľ sa opäť sťahoval a v roku 1993 si za svoje bydlisko zvolil Prahu. Zomrel však (po krátkej hospitalizácii v ružinovskej nemocnici) nečakane počas jednej zo svojich návštev Bratislavy začiatkom roka 1994. Je pochovaný v obci Lukovištia na Gemeri. 

Profesionálne sa Mňačkovi venuje kulturológ Jozef Leikert (napísal o ňom dve knihy), ktorý v roku 2022 napísal list českému prezidentovi Milošovi Zemanovi s návrhom na štátne čestné vyznamenanie In memoriam Rad Tomáša Garrigua Masaryka za vynikajúce zásluhy o rozvoj demokracie, humanity a ľudských práv, ktoré mu bolo udelené na sviatok vzniku Československa.

 Tvorba 

Vo svojich literárnych začiatkoch sa prejavoval najmä ako básnik a dramatik, ktorý sa venuje angažovanej tvorbe. K próze sa začal prikláňať až neskôr, keď vydal zbierku poviedok Marxova ulica, no úspech dosiahol až v roku 1959, keď s výraznou odozvou vydal autobiografický román Smrť sa volá Engelchen (ktorý bol sfilmovaný režisérom Jánom Kadárom a Elmarom Klosom). Na počiatku 60. rokov opísal zákulisie politických procesov 50. rokov v knihe Oneskorené reportáže, ktorých význam býva porovnávaný dokonca s prácami Alexandra Solženicyna.

V exile sa venoval intenzívne písaniu a svoje (aj predchádzajúce) diela publikoval v nemčine. Vznikol tu celý rad scenárov pre televíziu, z nich deväť bolo zrealizovaných, osem prozaických kníh, a politické eseje Agresori (nem. Die Aggressoren) a román Siedma noc (nem. Die siebente Nacht).

 Pocta 
náhľad|Spisovateľ a kulturológ Jozef Leikert na podujatí Matice slovenskej k výročiu Ladislava Mňačka so štátnym vyznamenaním pre Ladislava Mňačka od českého prezidenta Miloša Zemana
Kulturologicko-filozofický odbor Matice slovenskej usporiadal 22. apríla 2024 Ladislavovi Mňačkovi akciu, ktorú uvádzal kulturológ Jozef Leikert. Leikert, ktorý sa podelil s autentickými spomienkami na Ladislava Mňačka, ktoré obohatil aj o prezentáciu vzácnych rukopisov, fotografií či štátneho vyznamenania od prezidenta Miloša Zemana. V spolupráci Matice slovenskej, Úradu Banskobystrického samosprávneho kraja, Klubu spisovateľov literatúry faktu na Slovensku, Mesta Rimavská Sobota a Obce Lukovištia sa v Rimavskej Sobote konala medzinárodná konferencia Taký bol Ladislav Mňačko, o ktorom Leikert povedal, že Mňačko bol svojrázny, ale dobrý človek, ktorý vedel odpúšťať, ale aj požiadať o odpustenie. V kontexte výskumu Mňačkovho diela a za prínos pre slovenskú literatúru a výskum osobností slovenskej kultúry získal Jozef Leikert na podujatí Mimoriadnu cenu Matice slovenskej.

 Dielo 
 Romány 

 1959 – Smrť sa volá Engelchen, preslávený román opierajúci sa o autorove vlastné skúsenosti z vojny, preložený do mnohých svetových jazykov; opisuje osud valašskej obce Ploštiny, spojený s problematikou partizánskeho hnutia na moravsko-sliezskom pomedzí; výborne psychologicky prekreslení hlavní hrdinovia – partizán Voloďa (zosobnenie autora, ktorý sa vyrovnáva s tým, že partizáni Ploštinu opustili a tým vydali dedinčanov napospas perzekúciám) a židovka Marta, ktorá ho miluje, no získava pre partizánov správy od Nemcov za cenu intímneho vzťahu s gestapákom.
 1966 – Nočný rozhovor
 1968 – Ako chutí moc, románový pamflet; otrasné podobenstvo, akú hypnotizujúcu moc môže mať totalitný režim. Fotograf Frank sa na pohrebe svojho bývalého priateľa, v posledných rokoch života komunistického funkcionára a morálnej trosky, zamýšľa nad tým, čo je to moc a čo je jej dôsledkom. Predlohou románového funkcionára Galoviča bol slovenský komunistický politik Pavol David.
 1972 – Súdruh Münchhausen, satirický román s orwellovským nádychom; groteskný sprievodca povojnovými dejinami KSČ, kde vystupujú skutočné historické osoby, s len ľahko pozmenenými menami (Husár – Gustáv Husák, Gotles – Klement Gottwald...)

 Politické reportáže 

 1949 – Izrael
 1950 – Albánska reportáž
 1950 – Proces proti velezradným fabrikantom, veľkostatkárom a zapredancom (Žingor a jeho spoločníci pred Štátnym súdom) (vydalo Povereníctvo spravodlivosti). Podľa svojich vlastných slov v knihe od Jozefa Leikerta − zlyhal. Dal sa zneužiť na politickú objednávku ÚV KSS, a preto s odstupom mnohých rokov skonštatoval: „na Žingorovej tragédii som sa podieľal aj ja – čiže aj ja som zabil Viliama Žingora.“
 1954 – Dobrodružstvo vo Vietname
 1955 – Vody Oravy, popisuje budovanie socializmu na Slovensku
 1958 – Ďaleko je do Whampoa
 1960 – U2 sa nevracia, komentuje zostrelenie amerického výzvedného lietadla pri Sverdlovsku 1. mája 1960 a proces s pilotom Powersom
 1961 – Já, Adolf Eichmann, reportáž o jeruzalemskom procese s pôvodcom vrážd miliónov Židov
 1962 – Kde končia prašné cesty, reportáže zo súčasného Slovenska
 1963 – Oneskorené reportáže, reakcie na vykonštruované procesy v 50. rokoch. Ladislav Mňačko v poviedke Svedok opisuje súdny proces s bývalým príslušníkom Rýchlej divízie a neskorším partizánskym veliteľom obvineným z vrážd sovietskych zajatcov na východnom fronte kvôli ranám z milosti, usvedčovaným pomocou zmanipulovaného svedka. Spôsob, ako boli vojaci Rýchlej divízie v tejto Mňačkovej knihe vykreslení, sa však nepáčil Ferdinandovi Čatlošovi, ministrovi obrany vojnového Slovenského štátu, ktorý sa snažil s Mňačkom aj stretnúť, no ten ho neprijal.
 1979 – Na východ od Inturistu

 Eseje 

 1958 – Čo nebolo v novinách
 1968 – Agresori
 1968 – Siedma noc. Skúsenosti a obžaloba jedného komunistu, v tejto politickej eseji navodil atmosféru posledného augustového týždňa roku 1968

 Poviedky a novely 

 1957 – Marxova ulica, zbierka poviedok s autobiografickými prvkami zo života prostých ľudí, v nich do značnej miery idealizuje bratstvo so ZSSR; príbeh sa vždy končí na Marxovej ulici, ktorá symbolizuje bezpečie domova
 1965 – Dlhá biela prerušovaná čiara, novela, zamyslenie sa nad unáhlenosťou života
 1966 – Nočný rozhovor
 1966 – Jazvy ostali, protifašistické poviedky vybrané z kníh Kde končia prašné cesty a Oneskorené reportáže
 1973 – Jeden prežije, poviedky
 1976 – Slávnostný prejav – parodická próza, satira na západný životný štýl
 1978 – Gigant, parodická próza, „superthriller“ parodujúci bestsellerovú literatúru

 Scenáre 

 1972 – Smrť ministra
 1972 – Maják
 1973 – Niekto ma chce zabiť

 Básne 

 1946 – Bubeníci toreádori
 1950 – Piesne ingotov
 1954 – Bubny a činely

 Divadelné hry 

 1953 – Mosty na východ
 1954 – Živá voda

 Romány v nemčine po roku 1970 

 Die siebente Nacht. Erkenntnis und Anklage eines Kommunisten. Aus dem slowakischen Originalmanuskript übersetzt von Adolf Maldess. Molden, Wien / Frankfurt / Zürich 1968. (Rowohlt, Reinbek bei Hamburg 1970, ISBN 3-499-11344-9. (rororo 1344/1345))
 Der Vorgang. Roman. (Aus dem slowakischen Manuskript übersetzt von Erich Bertleff), Kindler, München 1970.
 Der Gigant. Roman. (Deutsche Bearbeitung: Katerina Horbatsch), Ullstein TB 22869, Berlin 1992, ISBN 3-548-22869-0.

 Sfilmované v nemčine po roku 1970 

 1971: Die Entführung. Drama, Fernsehfilm
 1972: Der Tod des Ministers. Drama, Fernsehfilm
 1972: Der Leuchtturm. Fernsehfilm
 1973: Der Vorgang. Novelle, Fernsehfilm
 1974: Das einsame Haus. Drama, Fernsehfilm
 1974: Die Rache. Kurzgeschichte, Fernsehfilm
 1977: Flucht. Drehbuch, Fernsehfilm
 1994: Rochade. Novelle
 1995: Jak chutná smrt. Thriller

 Poznámky 

 Referencie 

Pozri aj
 Proces s Dr. Ladislavom Galanom

 Externé odkazy 

 Mňačko odišiel do exilu trikrát – článok v denníku SME (2009)

Kategória:Narodenia v 1919
Kategória:Úmrtia v 1994
Kategória:Slovenskí básnici
Kategória:Slovenskí scenáristi
Kategória:Slovenskí dramatici
Kategória:Slovenskí spisovatelia
Kategória:Slovenskí publicisti