Politický vývoj Slovenska od roku 1989

Tento článok opisuje politický vývoj Slovenska od roku 1989.

 Obdobie po nežnej revolúcii 
Tento článok sa zaoberá len politickým vývojom Slovenska po Nežnej revolúcii, ktoré bolo v tom čase súčasťou Česko-Slovenska. Pre všeobecnejšie informácie pozri Dejiny Slovenska a pre stručnejšie pozri Zoznam vlád Česko-Slovenska a Zoznam vlád Slovenskej republiky. 

 Vláda národného porozumenia 

Po páde komunistickej vlády v novembri 1989 Česko-Slovensku sa v obidvoch republikách mali uskutočniť prvé slobodné parlamentné voľby. 10. decembra 1989 bola  v Česko-Slovensku ustanovená Vláda národného porozumenia. Predsedom bol Marián Čalfa. V 21 člennej (federálnej) vláde bolo už len 10 členov Komunistickej strany Česko-Slovenska (KSČ), čo sa vtedy považovalo za úspech opozície (Občianskeho fóra a VPN). 12. decembra 1989 bola na Slovensku vymenovaná nová vláda pod vedením Milana Čiča, ktorej úlohou bolo najmä pripraviť voľby. Medzi členov vlády patrili okrem iných osobností ponovembrového vývoja Vladimír Lexa, ktorý bol prvým podpredsedom vlády, funkciu podpredsedov vlády vykonávali Jozef Markuš, Vladimír Ondruš a Alexander Varga. Ministrom financií, cien a miezd bol Michal Kováč, ministrom priemyslu Ján Ducký a na poste ministra kultúry sa po krátkom pôsobení Ladislava Chudíka objavil Ladislav Snopko. Ministrom vnútra a životného prostredia bol od januára 1990 Vladimír Mečiar.

 Predsedom SNR zostal komunista Schuster 
V priebehu 22. schôdze SNR 1. marca 1990 Jozef Dubníček z Demokratickej strany, podal v mene VPN návrh na uvoľnenie predsedu SNR Schustera z funkcie a voľbu jeho nástupcu, ktorým mal byť Ján Budaj. Návrh podal v „duchu vzájomného porozumenia“, keďže komunistickú stranu reprezentovalo v tom čase v parlamente 65 poslancov zo 150. Schuster oznámil, že je pripravený z postu odísť, nemieni však abdikovať a žiada, aby ho z funkcie odvolali. Zo 144 prítomných poslancov za jeho odvolanie hlasovalo len 54; 7 sa hlasovania zdržalo a zvyšok (83) hlasovaním vyjadril podporu Schusterovi. Navrhovaná voľba Jána Budaja sa tak neuskutočnila. O post neprišla ani podpredsedníčka SNR Janka Blažejová. Bola to prvá dôležitá verejná porážka VPN, ktorá vyvolala špekulácie smerované nielen proti Budajovi, ale proti celej VPN (pod vedením nového predsedu by Predsedníctvo SNR vraj malo odvolať aj predsedu vlády Čiča a zostaviť novú vládu vedenú Kučerákom).

 Vláda po prvých voľbách 

Rok 1990 bol prelomový. Počas neho sa po páde komunistického režimu začali klásť základy demokracie, uskutočnili sa po 44 rokoch slobodné parlamentné (8. – 9. júna 1990) a komunálne voľby. Hlavným nositeľom týchto zmien na Slovensku bolo hnutie Verejnosť proti násiliu. Na jeho čele stáli dovtedajší disidenti, ale aj ďalší politicky aktívni občania.  Pred voľbami však VPN vzala na svoju kandidátku populárnych a známych bývalých vysokých komunistov. Prispelo to síce k jej víťazstvu, ale neskôr to bola príčina jej rozpadu.

Výsledky volieb:
 Verejnosť proti násiliu získala 29,35 % hlasov.
 Kresťanskodemokratické hnutie skončilo s 19,21 % (čo bolo 648 782 hlasov, 31 kresiel v SNR)
 Slovenská národná strana získala 13,94 %,
 Komunistická strana Česko-Slovenska dostala 13,35 %,
 Együttélés-Spolužitie-Wspólnota-Soužití, Maďarské kresťansko-demokratické hnutie (ESWMK) získalo 8,66 %,
 Demokratická strana 4,4 % a
 Strana zelených 3,49 %.

Na republikovej úrovni (nie federálnej) vznikla vládna koalícia VPN s KDH a DS. Poslanci získali mandát na dvojročné volebné obdobie, čo sa neskôr ukázalo ako nie veľmi šťastné riešenie, pretože vláda, ktorá vzišla z volieb, nemala dosť času na to, aby sa preukázali aj pozitívne výsledky jej pôsobenia. To sa odrazilo na výsledkoch vládnych strán v ďalších voľbách.
Federálna vláda v tom čase začala ihneď riešiť naliehavé ekonomické problémy, ktoré boli priamym dôsledkom plánovanej ekonomiky. Liberalizácia trhu v lete 1990 začala i zákonom o slobodnom podnikaní, boli prijaté zákony o veľkej privatizácii, ktorá sa mala uskutočniť kupónovou metódou. Sovietske okupačné vojská odišli do polovice roku 1991 z Československa. 
1. júla 1991 bola zrušená Varšavská zmluva. Nové demokratické smerovanie krajiny bolo potvrdené aj prominentnými návštevami – François Mitterrand a Margaret Thatcherová v septembri 1990, George Bush v novembri 1990. V lete 1990 sa oficiálne zmenil aj názov štátu a symboly. Československú socialistickú republiku (ČSSR) nahradil názov Česká a Slovenská Federatívna Republika (ČSFR).

Vláda Slovenskej republiky od 27. júna 1990 do 22. apríla 1991

 Vladimír Mečiar – predseda vlády, nominant VPN
 Ján Čarnogurský – prvý podpredseda vlády, nominant KDH
 Jozef Kučerák – podpredseda vlády
 Vladimír Ondruš – podpredseda vlády
 Gábor Zászlós – podpredseda vlády

 Anton Andráš – minister vnútra, nominant KDH
 Ladislav Pittner – minister vnútra od 22. novembra 1990, nominant KDH
 Alojz Rakús – minister zdravotníctva, nominant KDH
 Michal Kováč – minister financií, cien a miezd	
 Jozef Belcák – minister hospodárstva, nominant KDH
 Ladislav Snopko – minister kultúry
 Viliam Oberhauser – minister lesného a vodného hospodárstva, nominant KDH
 Jozef Chren – minister obchodu a cestovného ruchu, nominant KDH
 Rudolf Filkus – minister plánovania, od 6. októbra 1990 minister pre hospodársku stratégiu
 Stanislav Novák – minister práce a sociálnych vecí	
 Ján Holčík – minister priemyslu	
 Ladislav Košťa – minister spravodlivosti	
 Ladislav Kováč – minister školstva, vedy, mládeže a športu, nahradený Jánom Pišútom
 Ján Pišút – od 6. septembra 1990 minister školstva, vedy, mládeže a športu
 Jozef Dubníček – minister výstavby a stavebníctva
 Michal Džatko – minister poľnohospodárstva a výživy, nominant KDH
 Ivan Tirpák – predseda Komisie pre životné prostredie, nominant KDH
 Augustín Marián Húska – predseda Úradu pre privatizáciu a správu národného majetku	
 Martin Hvozdík – predseda Výboru ľudovej kontroly SR, od 6. septembra 1990 minister kontroly	
 Milan Kňažko – minister bez kresla, od 6. septembra 1990 minister medzinárodných vzťahov	

Slovenská národná rada:
 František Mikloško – predseda, kandidát VPN
 Ivan Čarnogurský – podpredseda, kandidát KDH
 Ján Klepáč – podpredseda, kandidát KDH

Premiér Vladimír Mečiar spočiatku nielen rešpektoval, ale aj presadzoval politickú líniu najvyšších orgánov VPN. Viaceré jeho postoje dokonca korešpondovali aj s postojmi vtedajšieho lídra ekonomickej reformy v česko-slovenskej federácii. Keď sa po prvých reformných opatreniach začali prejavovať ich následky, vtedajší ekonómovia KDH predložili plán, ktorý mal model Václava Klausa korigovať. Premiér Mečiar ich iniciatívu v tom čase odmietol. Program považoval za odnož marxistického programu. Neskôr sa však dostal do konfliktu s vedením VPN a prudko zmenil názor, odsúdil vtedajšiu ekonomickú reformu (šokovú terapiu) ako cestu do tmy.

Vo februári 1991 dosiahla popularita Vladimíra Mečiara svoj absolútny vrchol – prieskumy verejnej mienky hlásili, že mu dôveruje takmer 80 percent respondentov. V marci vyvolal premiér konflikt, ktorý sa skončil jeho odchodom z funkcie i z čoraz nepopulárnejšej VPN.

Odvolaný premiér v marci 1991 založil vlastnú platformu vo VPN, v máji nechal zaregistrovať nové hnutie a v júni sa konal jeho ustanovujúci snem.

 Vláda po odvolaní Vladimíra Mečiara 

V roku 1991 sa v Banskej Bystrici konal snem, ktorý ustanovil Hnutie za demokratické Slovensko.

 Druhé volebné obdobie (1992 – 1994) 

V druhých slobodných parlamentných voľbách od pádu komunistickej diktatúry zvíťazilo s 37,26 % hlasov Hnutie za demokratické Slovensko. Premiérom sa stal predseda hnutia Vladimír Mečiar. Koalícia HZDS a Slovenskej národnej strany (SNS), ktorá získala 7,93 % hlasov, mala tichú podporu Strany demokratickej ľavice.

Poslanci Slovenskej národnej rady v júli 1992 schválili Deklaráciu Slovenskej národnej rady o zvrchovanosti Slovenskej republiky.

Víťazi parlamentných volieb v roku 1992 – Hnutie za demokratické Slovensko na Slovensku a Občianska demokratická strana v Česku nato v júli 1992 v Bratislave dospeli k politickému rozhodnutiu o termíne zániku Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky od 1. januára 1993. V dôsledku tohoto rozhodnutia Václav Havel odstúpil z postu prezidenta ČSFR.

Ústava Slovenskej republiky bola prijatá 1. septembra 1992, ratifikovaná 3. septembra. Nadobudnutím jej účinnosti 1. októbra 1992 sa nahradil názov Slovenská národná rada názvom Národná rada Slovenskej republiky. Poslanci Federálneho zhromaždenia schválili 25. novembra 1992 vládny návrh ústavného zákona o zániku Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky.

 Samostatné Slovensko s prvým prezidentom 
Po vzniku samostatnej Slovenskej republiky 1. januára 1993 nasledovala (vtedy ešte) nepriama voľba prezidenta. Na zvolenie prezidenta bolo potrebných 90 hlasov poslancov, teda 3/5 väčšina hlasov v 150 člennej Národnej rade Slovenskej republiky (NRSR). V prvom kole bol vtedy najsilnejšou parlamentnou stranou HZDS navrhovaný Roman Kováč, ktorý ale podporu nezískal. V druhom kole bol v tajnom hlasovaní 15. februára 1993 zvolený 106 hlasmi Michal Kováč, ktorý vzišiel z HZDS. Pretože HZDS malo 74 hlasov a SNS 15 (spolu len 89) Kováč hľadal podporu aj u iných strán (najmä SDĽ), čo sa mu aj podarilo. Pre dejiny sa však zachovala blesková výmena familiárnych oslovení medzi slovenským premiérom a novozvoleným prezidentom hneď po vyhlásení výsledkov hlasovania: "Gratulujem ti, Miško.“ – "Ďakujem ti, Vladko.“ Napriek tomu funkčné obdobie prezidenta Kováča bolo poznačené stretmi s predsedom HZDS Vladimírom Mečiarom a jeho hnutím, ktoré od počiatočných konfliktov prerástli až v otvorenú nenávisť.

Ďalší vývoj až do predčasných volieb na jeseň roku 1994 bol poznačený snahou vládnuceho HZDS udržať si moc. V apríli 1993 sa Mečiarova vláda stala menšinovou, keď z poslaneckého klubu HZDS do leta 1993 postupne odišiel Milanom Kňažko a ďalších sedem poslancov. 19. marca 1993 Ľudovíta Černáka, predsedu Slovenskej národnej strany (SNS) ako jediného člena vlády za SNS na poste ministra hospodárstva nahradil nominant HZDS a SNS odmietala vstúpiť do vlády s HZDS. Ku vzniku vládnej koalície HZDS a SNS došlo až na jeseň (koncom októbra 1993 bola podpísaná koaličná zmluva a 10. novembra 1993 sa stal ministrom školstva Jaroslav Paška za SNS), znamenalo to však odchod, predsedu SNS Černáka a jeho prívržencov zo strany. Tí neskôr založili vo februári 1994 novú Národno-demokratická stranu (predseda Černák), ktorá sa 25. marca 1995 zlúčila s Demokratickou úniou Slovenska (založená vo februári 1994 zlúčením strán odpadlíkov z HZDS: Bajan, R. Kováč, Kňažko, J. Moravčík) na Demokratickú úniu, ktorá existovala samostatne až do začlenenia do SDKÚ v auguste 2000.

 Konflikt premiér – prezident 
V marci 1993 sa prezident zastal ministra zahraničných vecí Milana Kňažka, ktorého chcel predseda vlády Mečiar odvolať a ešte ten istý mesiac odmietol vymenovať Ivana Lexu za riaditeľa SIS. V októbri 1993 podpísalo HZDS koaličnú zmluvu so SNS a premiér navrhol Ivana Lexu za ministra privatizácie. Predseda vlády pred novinármi zdôrazňoval, že svoj návrh na doplnenie vlády chápe ako neporušiteľný celok a keby vraj kohokoľvek z navrhnutých prezident nevymenoval, návrh padá ako celok a musia sa obnoviť koaličné rokovania. Kováč opätovne odmietol vymenovať Lexu a SNS do tohto sporu nezasiahla. Konflikt pokračoval a v decembri 1993 na mítingu premiér Mečiar svojim priaznivcom oznámil: „Voľby prezidenta Slovenskej republiky sme prehrali.“

1. januára 1994 prezident Kováč v novoročnom príhovore povedal, že „potrebujeme vládu širšej koalície“. Premiér prezidentovi odkázal, že „spochybnil vládu vlastnej krajiny“.    

4. februára 1994 - 26. schôdza NR SR bola prerušená, pre krízu ohľadom novely zákona o veľkej privatizácii.  

11. až 12. februára 1994  Predstavitelia SDĽ a KDH sa vyslovili za vypísanie predčasných parlamentných volieb. Mimoriadne zasadnutie Republikového predstavenstva HZDS nevyslovilo politickú podporu R. Kováčovi a J. Moravčíkovi. HZDS sa rozhodlo nevstúpiť do širšej koalície a v prípade vyslovenia nedôvery V. Mečiarovi ísť do opozície.

14.  až 19. februára 1994. J. Moravčíka vylúčili z HZDS.; V. Mečiar vyzval R. Kováča a J. Moravčíka, aby opustili zasadanie vlády; 18. 2. Poslanec SDĽ Juraj Plesník poukázal na možné nezákonné postupy v privatizácii za vlády V. Mečiara. ("Od februára 1994 odchádzali z ministerstva projekty, o ktorých sa už  nevyjadrovala spoločná pracovná komisia, ani ich nepodpisovali vedúci sekcií. Stanoviská k projektom okrem Ivana Lexu nikto z ministerstva nepodpisoval, pracovná skupina ministerstva k nim nezasadala." Išlo najmä o VSŽ a TRANSGAS.)

19. februára 1994 - Predsedom SNS sa stal Ján Slota.

9. marca 1994 vystúpil v parlamente prezident Kováč a predniesol správu o stave republiky. Prezident v prejave vyjadril „vážne výhrady proti štýlu a etike politickej práce pána Mečiara, proti spôsobu jeho vládnutia a proti praktikám, ktoré vytvárajú konfrontačné ovzdušie v politickom živote“. Ladislav Pittner podal návrh na vyslovenie nedôvery V. Mečiarovi. K hlasovaniu o nedôvere V. Mečiarovi nedošlo nasledujúci deň ale až o dva dni.

11. marca v1994 vyjadril parlament predsedovi vlády Vladimírovi Mečiarovi nedôveru. Vladimír Mečiar bol premiérom do 14. marca 1994. Bezprostredným dôvodom prečo Vladimír Mečiar prišiel (už druhý krát) o moc bolo, že za dva roky z klubu HZDS odišli devätnásti poslanci a takmer tretina z jeho pôvodnej koaličnej väčšiny hlasovala spolu s opozíciou. Zostavením novej dočasnej vlády prezident poveril odídenca z HZDS, Mečiarovho ministra zahraničných vecí Jozefa Moravčíka. 

Vyslovenie nedôvery Mečiarovi aj hlasovanie o konci Moravčíkovej vlády ešte v roku 1994, prebehlo v rámci 27. schôdzi NR SR:   

 11. marca 1994 - NR SR vyslovila nedôveru predsedovi vlády SR Vladimírovi Mečiarovi.
 14. marca 1994 - Prezident SR Michal Kováč odvolal z funkcie premiéra Vladimíra Mečiara.
 16. marca 1994 - Prezident SR vymenoval novú koaličnú vládu na čele s posledným federálnym a slovenským ministrom zahraničných vecí Jozefom Moravčíkom. Vo vláde širokej koalície boli zastúpené SDĽ, KDH, Aliancia demokratov Slovenska, Národno-demokratická strana a Alternatíva politického realizmu.
 17. marca 1994 - NR SR schválila zákon o skrátení volebného obdobia a vypísaní predčasných parlamentných volieb.  
Termín volieb bol stanovený na 30. septembra a 1. októbra 1994 a tak novej dočasnej vláde stanovil krátke funkčné obdobie, len 8 mesiacov. Mečiar ponúkol SDĽ ešte pred hlasovaním účasť vo vláde, takže by po jej rekonštrukcii nemuselo dôjsť k odvolaniu kabinetu. SDĽ (Peter Weiss) však žiadala odchod premiéra z postu a zaň aj hlasovala. Ftáčnik (SDĽ) v NRSR zamietol možnosť stanoviť termín volieb referendum a podporil krátke funkčné obdobie. Weiss až v roku 2006 priznal, že sa nechal oklamať výskumami verejnej mienky, že vláda širokej koalície sa môže po predčasných voľbách zreprodukovať.

 Moravčíkova vláda 

Vláda Jozefa Moravčíka bola dočasnou vládou, ktorá vznikla po páde druhej vlády Vladimíra Mečiara a fungovala do zostavenia novej vlády po predčasných parlamentných voľbách v roku 1994.

17. marca 1994 Vláda uznesením zrušila uznesenia Mečiarovej vlády o privatizácii trinástich podnikov, ktoré boli uskutočnené v čase od 15. 2. do 14. 3. 1994.

27. 5. - Poslanci schválili novelu zákona o matrikách, ktorá umožnila osobám neslovenskej národnosti zapísanie ženských mien bez -ová.

3. 6. a 7.7 Vládnej koalícii najprv na schválenie tzv. tabuľového zákona chýbal jeden hlas. Schválený bol 7.7 

11. 8. - Prezident vyhlásil referendum o preukazovaní pôvodu peňazí na 22. októbra. Zúčastnilo sa ho menej ako 20%.

5. 9. - Začala sa 2. vlna kupónovej privatizácie.

 Volebné obdobie 1994 – 1998 

NR SR sídlila až do roku 1994 v Bratislave v Župnom dome. Provizórium v Župnom dome sa skončilo presťahovaním NR SR do jej súčasnej budovy na hradnom vrchu v Bratislave. Jej výstavba sa začala v júni 1986.

30. septembra a 1. októbra 1994 sa uskutočnili predčasné parlamentné voľby, ktorých víťazom sa stala koalícia HZDS a Roľníckej strany Slovenska (RSS). Ich celkový zisk bol 34,97 %.

Podľa niektorých kritikov HZDS výrazne k víťazstvu pomohla hlavná spravodajská relácia verejnoprávnej televízie, v tom čase Aktuality STV, ktoré informovali, že Mečiarovi nebolo umožnené voliť. Neskôr Slovenská volebná komisia reagovala vyhlásením, že STV porušila volebný zákon odvysielaním príspevku o V. Mečiarovi v prvý deň volieb. Pätnásť redaktorov STV sa dištancovalo od kolegov Ivety Beníkovej a Igora Kubiša, ktorí sa na tomto porušení zákona podieľali.

Hneď po voľbách, na jeseň 1994 funkcionári HZDS Oľga Keltošová a Ivan Lexa navštívili prezidenta Kováča a vyzvali ho, aby podal demisiu. Ten odmietol.

Vládna koalícia bola v decembri vytvorená z víťaza volieb HZDS, Slovenskej národnej strany (SNS) so ziskom 5,4 % a Združenia robotníkov Slovenska (ZRS), ktoré získalo 7,34 % hlasov voličov. Premiérom Slovenskej republiky sa stal V. Mečiar (pozri členovia vlády). Politickej opozícii po voľbách odkázal: „Je po voľbách, zvyknite si!“. Tento výrok charakterizoval celé nasledovné obdobie, kedy takmer všetku moc v štáte uchvátila vtedajšia vládna koalícia.

Niektoré kontroverzné kroky vyvolali silné reakcie doma aj v zahraničí. 

 Kritické ohlasy 
Medzi kroky, ktoré boli vyčítané tretej vláde Vladimíra Mečiara patrí:

 Ustanovujúca schôdza Národnej rady SR (1994) 

Konala sa 3. a 4. novembra 1994. Zúčastnilo sa jej všetkých 150 právoplatne zvolených poslancov a prezident Michal Kováč. Po skladaní poslaneckých sľubov nasledovali voľby predsedov výborov NR SR a ich členov, pričom bola porušená dohoda politických strán o princípe pomerného zastúpenia v NR SR. V tajných voľbách bol za predsedu NR SR zvolený Ivan Gašparovič a za podpredsedov Augustín Marián Húska a Ján Ľupták. Obidvom schôdzam predsedal Ivan Gašparovič, ktorý bol predsedom NR SR aj v predchádzajúcom volebnom období.

V 11 parlamentných výboroch obsadila tichá koalícia HZDS – ZRS – SNS, ktorá mala spolu 83 poslancov všetkých predsedov (HZDS-RSS ôsmich, ZRS dvoch a SNS jedného). Do Výboru pre životné prostredie a ochranu prírody bola na návrh koaličných poslancov (hlavne Oľgy Keltošovej) zaradená väčšina opozičných poslancov. Z Výboru pre vzdelanie, vedu, kultúru a šport bol do tohto výboru preradený napríklad aj Juraj Švec, rektor Univerzity Komenského. „Pri zadeľovaní poslancov do výborov išlo často o sladkú pomstu,“ napísal vtedajší poslanec HZDS a šéfredaktor denníka Slovenská republika Ján Smolec.

O 23:07 hod. sa začala 2. schôdza NR SR. Tichá koalícia HZDS – ZRS – SNS, ktorá mala spolu 83 poslancov, začala pod heslom „Víťaz berie všetko“ uplatňovať svoju predstavu „demokracie“. Koaliční poslanci vyslovili nedôveru ministrovi vnútra Ladislavovi Pittnerovi a ministrovi privatizácie Milanovi Janičinovi, napriek tomu, že vláda Jozefa Moravčíka už podala demisiu. Po tomto akte zostali v rokovacej sieni len traja poslanci opozície. 83 zákonodarcov koalície rokovalo celú noc. Vydržal s nimi nakoniec len jeden poslanec opozície – podpredseda SDĽ Robert Fico.

Koaliční poslanci odvolali všetkých členov Rady Slovenskej televízie a Rozhlasovej rady a zvolili nových, odvolali aj predsedu Najvyššieho kontrolného úradu Jozefa Oleja a podpredsedu Milana Hudana, generálneho prokurátora Vojtecha Bacha a za nového zvolili Ľudovíta Hudeka. Odvolali aj všetkých členov Prezídia a Dozornej rady Fondu národného majetku, za nového predsedu Prezídia FNM zvolili Štefana Gavorníka.

Ráno o 5:15 koaliční poslanci prijali zákon o zrušení rozhodnutí vlády o privatizácii podnikov po 6. septembri 1994. Vymenovala nových členov osobitého kontrolného orgánu parlamentu na kontrolu činnosti SIS. Jeho predsedom sa stal Ivan Lexa.

Vytvorila sa aj dočasná komisia na preskúmanie právoplatnosti voľby poslancov za Demokratickú únia Slovenska. Komisiu viedol Dušan Macuška. Protiústavne boli vytvorené dve komisie na prešetrenie príčiny pádu druhej Mečiarovej vlády v marci 1994. Hlasovanie o personálnej zmene vo funkcii ústredného riaditeľa STV a Slovenského rozhlasu bolo posledným bodom schôdze. Z funkcie riaditeľa Slovenského rozhlasu bol odvolaný Vladimír Štefko a zvolený bol Ján Tužinský.

Noc, keď za dvanásť hodín rokovania poodvolávali koaliční poslanci funkcionárov zo štátnych orgánov, na ktoré má parlament dosah, a dosadili tam svojich ľudí niektorí (napr. Béla Bugár) označili ako slovenskú noc dlhých nožov. Z dôležitých štátnych funkcií bolo odvolaných 38 ľudí. Ovládnutie parlamentu bolo len začiatkom mohutnej ofenzívy, do ktorej v tú noc Mečiar prešiel. Až neskôr jeho oponenti pochopili, že ide o snahu "zmocniť sa celého štátu".

24. novembra 1994 vyjadrila Európska únia znepokojenie nad priebehom oboch schôdzí, pričom okrem opozície prejavila pochybnosti aj široká odborná a laická verejnosť.

Priebeh schôdze potvrdil slová, ktoré povedal Mečiar na stretnutí predstaviteľov HZDS v rekreačnom zariadení VSŽ v Zlatej Idke pri Košiciach rok predtým – 27. a 28. novembra 1993 a ktoré vyšli prepísané v denníku Slovenský východ:„Prevalcujeme to všetko, nech sa deje vôľa Božia, že sa budú všetci diviť!“Z prepisu prejavu V. Mečiara známeho ako „parný valec zo Zlatej Idky“

 Zavlečenie Michala Kováča ml. do cudziny (1995) 

  Róbert Remiáš zahynul pri výbuchu auta (29. apríla 1996)  
Zahynul 29. apríla 1996 okolo 22:15 po výbuchu automobilu značky BMW, na križovatke ulíc Karloveská, Botanická a Devínska cesta. Vyšetrovanie preukázalo, že príčinou výbuchu automobilu na kombinovaný benzínový aj plynový pohon bolo asi 150 až 200 g výbušniny. Vyjadrenie Mečiara k záverom vyšetrovania smrti Remiáša pri rozprave o návrhu na zrušenie amnestií 18. októbra 2006: „Rozhodnutie je, že skutok sa nestal. To znamená žiadne ovplyvňovanie, objednávanie vraždy nebolo. Rozhodol ten, kto je oprávnený rozhodnúť. Ostatní ste gágaji, táraji a pre mňa prďúsi.“

  Kauza František Gaulieder (december 1996) 

4. decembra 1996 vylúčili poslanci vtedajšej vládnej koalície z parlamentu nezávislého poslanca Františka Gauliedera (do parlamentu kandidoval za HZDS) proti jeho vôli. Jeho vylúčenie odôvodňovali listom, ktorý vraj poslal predsedovi parlamentu Ivanovi Gašparovičovi, kde malo byť jeho vzdanie sa poslaneckého mandátu. Vládna koalícia svoje rozhodnutie nezmenila ani napriek Gauliederovmu nesúhlasu, ktorý dal najavo slovne i písomne, a ani napriek tomu že o nezákonnosti tohto ich rozhodnutia rozhodol aj Ústavný súd Slovenskej republiky. Podľa vyjadrenia Richarda Rapanta (predseda senátu ÚS SR), senát ÚS SR zistil, že list na základe ktorého NR SR rozhodla o F. Gauliederovi je list z 26. júla 1994, ktorý podpísal v bratislavskom Istropolise za prítomnosti ďalších kandidátov na poslancov pre blížiace sa voľby. Ďalšie fakty hovoria o tom, že kandidáti na poslancov popri tomto liste podpísali aj zmluvu s HZDS podľa paragrafu 51 Občianskeho zákonníka, v ktorej sa k niečomu zaviazali, kde bol podpis overený prítomnou pracovníčkou. Po podpísaní zmluvy budúci poslanci podpísali aj abdikačný list. Tieto abdikačné listy poslancom odovzdané neboli a boli k dispozícii u niekoho iného. Na abdikačnom liste z tohto dátumu podpis F. Gauliedera nie je overený, ale 4. novembra 1996 bolo jeho overenie v NR SR preukazované poslednou stranou zmluvy s HZDS na ktorej bol podpis overený. Z toho vyplýva, že abdikačný list, ktorý F. Gaulieder nevlastnil, nemohol poslať parlamentu.

 Kauza Ladislav Hruška (1997) 
Vo februári 1997 do parlamentu po zosnulom poslancovi Slovenskej národnej strany Bartolomejovi Kuncovi nastúpil Ladislav Hruška, hoci podľa volebného zákona mal nastúpiť Emil Spišák.

 Zmarené referendum (1997) 

13. marca prezident Michal Kováč vyhlásil referendum na 23. a 24. máj so štyrmi otázkami:
 tri sa týkali vstupu SR do NATO a
 štvrtá otázka priamej voľby hlavy štátu.
22. apríla vláda SR prijala uznesenie, v ktorom konštatovala rozpor v otázke o priamej voľbe hlavy štátu (ktorú presadzovala opozícia) s Ústavou SR a platnou legislatívou. Zároveň uložila ministrovi vnútra nedistribuovať hlasovací lístok s otázkou referenda o priamej voľbe prezidenta. 25. apríla sa Ústredná komisia pre referendum (ÚKR) uzniesla, že rozhodnutie vlády nedistribuovať hlasovací lístok so štvrtou otázkou je v rozpore s platným právnym poriadkom. Minister vnútra Gustáv Krajči s tým nesúhlasil a zdôraznil, že ministerstvo vnútra má „do pondelka čas, aby sme povedali, ako budeme postupovať“. 28. apríla ministerstvo predložilo Ústrednej komisii pre referendum návrh dvoch hlasovacích lístkov:
 na jednom lístku boli 3 otázky súvisiace so vstupom SR do NATO a
 na druhom otázka o priamej voľbe prezidenta.
ÚKR to odmietla. 5. mája schválila vlastnú predlohu lístka a rozhodla, že „bolo vyhlásené jedno referendum s jedným hlasovacím lístkom so štyrmi otázkami a na jeho druhej strane bude vytlačená príloha návrhu ústavného zákona o priamej voľbe prezidenta občanmi“. Rovnako zaviazala ministerstvo predložiť 7. mája predlohu lístka, aby ju mohla opečiatkovať. V určený termín však ÚKR mohla len konštatovať, že ministerstvo neplní uznesenia a nepredložilo vzor hlasovacieho lístka so štyrmi otázkami. Ďalší týždeň, 15. mája minister vnútra Gustáv Krajči rozhodol, že kým Ústavný súd nevydá rozhodnutie, či je možné referendom meniť ústavu, bude blokovať distribúciu lístka so 4. otázkou – napriek tomu, že je to v rozpore s uzneseniami ÚKR. 20. mája nariadil prednostom (krajských úradov) nedistribuovať hlasovacie lístky. Zároveň požiadal prezidenta o odloženie referenda, ten to 21. mája 1997 odmietol. Dňa 21. mája 1997 (dva dni pred referendom) Ústavný súd prerokoval podnet skupiny poslancov a vydal uznesenie č. 139/1997 Z.z., že Ústava Slovenskej republiky neobsahuje zákaz, aby predmetom referenda bola otázka o zmene Ústavy. Zároveň však Ústavný súd  rozhodol, že príloha rozhodnutia prezidenta Slovenskej republiky o vyhlásení referenda k štvrtej otázke odporuje § 2 ods. 3 zákona Národnej rady Slovenskej republiky č. 564/1992 Zb. o spôsobe vykonania referenda. Minister vnútra Gustáv Krajči s odvolaním sa na rozhodnutie Ústavného súdu nechal na vlastnú zodpovednosť nanovo vytlačiť lístky len s prvými troma otázkami. Referendum sa konalo 23. – 24. mája 1997, v niektorých volebných obvodoch boli distribuované hlasovacie lístky s tromi a niekde so štyrmi otázkami, niekde sa vôbec referendum nekonalo. Celé referendum sprevádzali organizačné zmätky. 30. septembra prokurátor JUDr. Michal Barila obvinil Gustáva Krajčiho pre trestné činy marenia prípravy a priebehu volieb alebo referenda a z trestného činu falšovania a pozmeňovania verejnej listiny, úradnej pečate a úradnej uzávery. 
Na podnet Ivana Šimka, ktorý podal na Ústavný súd sťažnosť, súd vo februári 1998 vyhlásil, že Ministerstvo vnútra porušilo ústavné právo občana (Ivana Šimka) zúčastniť sa na referende. 20. februára 1998 prezident Michal Kováč znovuvyhlásil referendum na 19. apríla 1998.

 Hodiny a Mečiarove amnestie (marec 1998) 

Digitálne hodiny umiestnené oproti prezidentskému palácu, nápad marketingového "mága" HZDS a neskôr aj Smeru Fedora Flašíka, niekoľko mesiacov odratúvali dni do skončenia volebného obdobia prezidenta Kováča – 2. marca 1998. 3. marca 1998 vláda po prevzatí právomoci prezidenta referendum zrušila a v ten istý deň Vladimír Mečiar ako zastupujúci prezident udelil amnestiu únoscom Michala Kováča ml. a  za trestné činy spáchané v súvislosti s prípravou a vykonaním referenda. Gustáv Krajči sa v roku 2003 k zmareniu referenda vyjadril: "Mal som dve možnosti – podať demisiu, alebo realizovať vládne uznesenie", ale zároveň uznal, že mohol aj rešpektovať návrhy prezidenta Kováča a počkať na výsledok referenda.

 Nový volebný zákon (1998) 
Na jar 1998 sa objavili snahy HZDS o prijatie volebného zákona fakticky likvidujúceho koalície. Krok, ktorý bol namierený najmä proti Slovenskej demokratickej koalícii (SDK), ktorá by podľa nového zákona potrebovala získať 25 % aby sa dostala do parlamentu vyústil do zmeny koalície SDK na samostatnú stranu SDK. Mala to byť strana len na účely volieb. Mala 150 členov, presne toľko, koľko mohlo kandidovať za poslancov vo voľbách. Jej predsedom sa na ustanovujúcom sneme 4. júla 1998 stal Mikuláš Dzurinda.

 Snahy o ovládnutie médií (1997 až 1998) 

Ústredný riaditeľom STV sa po Jozefovi Darmovi stal v decembri 1996 Igor Kubiš. Kubiš využíval aj denník Koridor, ktorý bol blízky HZDS. Zatiaľ čo vládni politici mali v STV dvere otvorené dokorán, pre opozičných sa „verejnoprávna“ televízia stala nedostupnou. Zato boli pravidelne na pranieri v Kapustových (redaktor STV) Fašírkach (raz za dva týždne v roku 1998). O údajných pokleskoch opozičníkov vypovedali okrem toho rôzni utajení svedkovia. Podľa niektorých indícií sa za vyštvorčekovanými hlavami skrývali tajnou službou vydieraní ľudia. Dokumenty s pochybnými svedkami však boli nehodnoverné už len preto, že nemali uvedených autorov. Rada STV v auguste 1997 a v máji 1998 po najkrikľavejších prešľapoch opakovane upozorňovala Kubiša na neprofesionalitu spravodajstva a neúspešne ho žiadala, aby zabezpečil nápravu. 

Provládny denníka Slovenská republika vydávala síce spoločnosť Salus, s. r. o., v ktorej jedným z vlastníkov bolo HZDS.  Denník Slovenská republika viedol ako šéfredaktor poslanec HZDS Ján Smolec do 1. septembra 1996, potom Eduard Fašung, potom od 1997 Jaroslav Rezník st.

Podľa odborných odhadov k tomuto hnutiu mal vtedy veľmi blízko aj každý tretí regionálny denník. Napríklad na východnom Slovensku to boli denníky Lúč, Košický večer a Nové korzo, ktoré sa nachádzali pod kontrolou Rezešových železiarní (VSŽ). 

Tretia Mečiarova vláda získavala vplyv v médiách aj prostredníctvom štátnych podnikov, od ktorých mnohé noviny záviseli kvôli príjmom z reklamy. Pred voľbami v roku 1998 to boli najmä vtedajšie Slovenské elektrárne. 

Neposlušnú tlač sa vláda pokúsila už rok predtým potrestať zvýšenou daňou z pridanej hodnoty z dovtedajších 6 na 23 percent, ak významnú ak významnú časť obsahu bude tvoriť inzercia, erotika alebo pornografia. Väčšina celoštátnych denníkov v novembri 1997 vtedy vyšla na protest s vybielenou titulnou stranou, protestovali aj medzinárodné novinárske organizácie. Vedenie súkromného Rádia Twist sa zase malo spamätať a prestať s opozičným vysielaním po vypnutí prívodu elektrickej energie pre vysielač Sitno trvajúcom od 27. 11. do 4. 12. 1997. 

Kauza Gamatex alebo "Zachráňte Markízu" bol obchodný spor firmy Mariana Kočnera Gamatex proti Pavlovi Ruskovi o ovládnutie televízie Markíza, ktorý vyvrcholil v septembri 1998, dva týždne pred parlamentnými voľbami. Na stranu Ruskovej televízie sa vtedy postavili niektorí opoziční politici a časť verejnosti. Demonštrácia pred televíziou sa zmenili na veľký 48-hodinový happening. Okrem iných 16. septembra 1998 tu rečnili Mikuláš Dzurinda aj Róbert Fico. Na "Zachráňte Markízu" prišli stovky, možno tisíce ľudí (bojovať za Markízu, slobodu slova a demokraciu). 

Slovensko a prístupové rokovania do NATO a Európskej únie 
Napriek tomu že vláda, ktorá vzišla z volieb v roku 1994 mala v programovom vyhlásení ako svoju prioritu vstup Slovenska do Európskej únie, predstavitelia vládnych strán spochybňovali kritériá, splnením ktorých EÚ podmieňovala vstup Slovenska do únie. Rozdielne postoje mali aj jednotlivé vládne strany: SNS bola vyslovene proti integrácii, ZRS nemalo k integrácii jednoznačný názor a predstavitelia HZDS (ktoré malo vstup do EÚ aj vo volebnom programe) mali k integrácii tiež skôr skeptický postoj. Neochota vládnych predstaviteľov podriadiť sa určitým kritériám sa prejavila hlavne po roku 1995, kedy inštitúcie EÚ (Európska komisia a Európsky parlament) a jej zástupcovia začali upozorňovať slovenských štátnych predstaviteľov, že niektoré trendy vnútropolitického vývoja Slovenska nezodpovedajú kritériám na vstup do EÚ.

 V februári 1996 navštívil Slovensko komisár EÚ pre zahraničné vzťahy Hans van den Broek, ktorý sa počas návštevy vyjadril, že Slovensko má priestor na podstatné zlepšenie situácie v oblasti fungovania inštitúcií zabezpečujúcich demokraciu, právny štát, slobodu tlače a dodržiavanie ľudských a menšinových práv. Po návrate do Bruselu vyjadril komisár EÚ určité obavy o politický vývoj na Slovensku.
 Koncom februára EÚ opäť poukázala na nedostatky Slovenska v naplňovaní princípov demokracie a ochrany práv menšín, toto stanovisko odovzdala Slovensku na zasadnutí Asociačnej rady EÚ-SR.
 Ďalšie vyhlásenie EÚ dostalo Slovensko v marci 1996 v súvislosti so schválením Trestného zákona (tzv. zákona na ochranu republiky) Národnou radou SR. EÚ vyjadrila znepokojenie nad jednotlivými ustanoveniami novely, ktoré poškodzujú demokratické práva a vyzvala Slovensko, aby ich starostlivo preskúmala v súvislosti s prihláškou Slovenska do EÚ.
 Začiatkom júna 1996 sa v Bruseli uskutočnilo rokovanie spoločného parlamentného výboru EÚ a SR. Rokovanie sa vyznačovalo kritickým hodnotením úrovne pripravenosti SR na plnenie politických kritérií na vstup do EÚ.
 Pred odovzdávaním vyplneného dotazníka SR na vstup do EÚ spochybnil predpoklady Slovenska na vstup nemecký kancelár Helmut Kohl, ktorý sa vyjadril že vnútorný vývoj na Slovensku škodí obrazu Slovenska, pričom predpoklady Slovenska na vstup do EÚ sa nielen nezlepšili, ale naopak zhoršili.
 V októbri 1996 veľvyslanec EÚ na Slovensku George Zavvos a veľvyslanec USA Ralph Johnson zdôraznili potrebu uskutočniť demokratické zmeny, aby Slovensko bolo akceptované v NATO aj v EÚ. Veľvyslanec Zavvos vyhlásil, že Slovensko musí ešte veľa urobiť v ekonomickej a politickej oblasti, aby mohla počítať so vstupom do EÚ. Vtedajší minister zahraničných vecí SR Pavol Hamžík na margo vyjadrení Johnsona a Zavvosa vyhlásil: „Nevidím dôvod, aby ministerstvo zaujímalo stanovisko k vystúpeniam veľvyslancov, ktorých tu je X.„
 V októbri 1996 sa v Bratislave konalo zasadnutie spoločného parlamentného výboru EÚ-SR, na ktorom vystúpil premiér SR Vladimír Mečiar, ktorý zdôraznil, že SR vynakladá veľa úsilia na dosiahnutie strategických cieľov integrácie, pritom ničím a nijako nezaostáva za okolitými štátmi. V novembri na mítingu HZDS Vladimír Mečiar na margo upozornení predstaviteľov EÚ k posilneniu demokracie na Slovensku uviedol, že si „treba vypočuť každého, ale urobiť si po svojom“.
 V decembri 1996 Európsky parlament prijal rezolúciu týkajúcu sa vylúčenia poslanca Františka Gauliedera z Národnej rady SR. EP požiadal NR SR, aby prehodnotila svoje rozhodnutie a upozornil slovenskú vládu, že zachovanie základných demokratických princípov vrátane slobodného výkonu poslaneckého mandátu je podmienkou pre uskutočnenie a budovanie spolupráce s EÚ.
 V marci 1997 sa v Bratislave uskutočnila návšteva podpredsedu EK Leona Brittana. Niekoľko dní pred touto návštevou minister zahraničných vecí SR Pavol Hamžík vyjadril nádej, že návšteva podpredsedu EK sa stane príležitosťou pre stupňovanie dialógu s EÚ. Počas svojej návštevy Brittan upozornil na také prejavy v politickom živote Slovenska, ktoré vyvolávajú u zahraničných pozorovateľov obavy. Podpredseda EK zdôraznil význam rešpektovania „neekonomických kritérií“ členstva v EÚ. Vyzval vládu Slovenska, aby zvážila uzavretie dohody o voľnom obchode s Ruskom, pretože takáto dohoda by bola v rozpore s úsilím Slovenska vstúpiť do EÚ.
 V máji 1997 navštívil Bratislavu minister zahraničných vecí Nemecka Klaus Kinkel, ktorý odovzdal slovenským štátnym predstaviteľom písomný zoznam výhrad, ktoré Európska únia a NATO majú voči vnútropolitickému vývoju na Slovensku (neprijatie zákona o jazyku národnostných menšín, zákon o vysokých školách, konflikt medzi predsedom vlády a prezidentom, kauza Gaulieder). Po stretnutí s Kinkelom minister zahraničných vecí Hamžík vyhlásil, že nevidí dôvod, prečo by malo byť Slovensko z prvej vlny rozširovania vynechané.
 Na zmarené referendum o priamej voľbe prezidenta a vstupe SR do NATO reagovala koncom mája 1997 Európska únia vyhlásením, v ktorom vyjadrila obavy z odohrávajúcich sa udalostí, upozornila na právoplatné rozhodnutia Ústavného súdu SR a Ústrednej komisie pre referendum a vyzvala vládu SR, aby rešpektovala právny štát a princípy, ktoré sú nevyhnutné na upevnenie demokratickej spoločnosti.
 Koncom mája navštívil Bratislavu komisár EÚ Hans van den Broek, ktorý po stretnutí so slovenskými predstaviteľmi vyhlásil, že právny štát a demokracia nie sú na Slovensku dostatočne zakorenené, poukázal pritom na kauzu zmareného referenda.
 Koncom júna 1997 navštívila Brusel ministerka zahraničných vecí Zdenka Kramplová. Komisár van den Broek zopakoval počas rozhovorov s ňou výhrady EK voči Slovensku, zdôraznil však pretrvávajúci záujem o prijatie Slovenska za riadneho člena. Kramplová poukázala na dostatok času na splnenie všetkých podmienok na vstup, na snahu vlády o dosiahnutie vnútropolitického konsenzu a o vyslanie signálu, že Slovensko chce vstúpiť do EÚ medzi prvými krajinami.
 V polovici júla 1997 EK rozhodla, že Slovensko nebude prizvané na rokovanie o vstupe SR do EÚ. V Posudku EK k žiadosti Slovenska o členstvo v EÚ sa uvádza, že: „… na Slovensku stále existuje medzera medzi ústavnými ustanoveniami a politickou praxou.“ Komisia zistila, že „vláda práva a demokracie nie je stále dostatočne hlboko zakorenená. Toto bude vyžadovať väčšiu otvorenosť k opozičným názorom, spoľahlivé fungovanie štátnych inštitúcií a rešpektovanie ich jednotlivých úloh v ústavnom poriadku“.

Napriek deklarovanej snahe o vstup do Európskej únie vláda v rokoch 1994 – 1998 tento prakticky zablokovala a znemožnila. Až vláda, ktorá vzišla z volieb v roku 1998, znovu obnovila vstupné rokovania s EÚ.

 Volebné obdobie 1998 – 2002 

V celkovo štvrtých voľbách od Nežnej revolúcie do Národnej rady získalo HZDS 27 %, na vytvorenie vlády to však nestačilo. Nový vládny kabinet bol v októbri 1998 vytvorený zo zástupcov Slovenskej demokratickej koalície (SDK), ktorej dalo hlas 26,33 % voličov, SDĽ so 14,66 %, Strany maďarskej koalície (SMK), ktorá získala 9,12 % a Strany občianskeho porozumenia (SOP) s ôsmimi percentami hlasov voličov. Novovytvorená vláda sľubovala uskutočniť zmeny, ktoré ohlasovalo SDK na predvolebných reklamách: návrat k hodnotám spravodlivosti, slušnosti, dôstojnosť. Predsedom vlády sa stal Mikuláš Dzurinda za SDK, predsedom Národnej rady Jozef Migaš za SDĽ. Vládna koalícia mala v parlamente drvivú väčšinu poslancov, vďaka 3/5 väčšine sa jej podarilo presadiť napríklad sľubovanú priamu voľbu prezidenta.

Medzi zahraničnopolitické priority novej vlády patril najmä vstup do Európskej únie a NATO, snaha dobehnúť okolité krajiny. V ekonomickej oblasti dochádzalo k viacerým sporom, nakoľko vláda bola širokospektrálna – spájala ľavicové strany (SOP, SDĽ, SDSS, SZS) s pravicovými (napríklad KDH, DS). Ďalším problémom bola najsilnejšia „strana“ koalície – SDK, ktorá spájala 5 strán a časť jej vedenia sa pokúšala vytvoriť na troskách zakladajúcich strán novú „ľudovú stranu“. Na druhom Kongrese SDK, ktorý sa konal 19. júna 1999 v Prešove Ivan Šimko vyhlásil, že „SDK už nie je závislá od materských strán.“ Päť strán tvoriacich SDK však už v tom čase požadovali návrat ku koalícii a zrušenie jednotnej strany SDK. Ďalší vývoj smeroval k rozpadu SDK. Na jej troskách vznikla nová strana – SDKÚ a päť obnovených materských strán.

 Priama voľba prezidenta 
V prvých priamych prezidentských voľbách zvíťazil koaličný kandidát a predseda jednej z koaličných strán Rudolf Schuster. Zo širokospektrálnej koalície sa mu však nepodarilo získať podporu od všetkých strán. Napríklad pravicová časť SDK (tvorená najmä členmi KDH) ho nebola ochotná podporiť, pretože bol bývalý vysoký člen komunistickej strany. Podporu kandidatúre vyjadrilo svojim podpisom Rudolfovi Schusterovi len 18 zo 42 poslancov klubu SDK.

V prvom kole kandidovalo celkom 10 kandidátov, 11. mája 1999 sa Michal Kováč vzdal kandidatúry v prospech Rudolfa Schustera. Voľby sa uskutočnili 15. mája 1999, jednotliví kandidáti boli (povolanie podľa oficiálnej kandidačnej listiny):

 JUDr. Ján Demikát, právnik
 Ing. Michal Kováč, CSc., ekonóm
 Doc. Ing. Juraj Lazarčík, CSc., vysokoškolský učiteľ
 JUDr. Vladimír Mečiar, právnik 	
 Ing. Ivan Mjartan, politický analytik 	
 Ing. Rudolf Schuster, CSc., Dr.h.c., stavebný inžinier
 Ing. Ján Slota, banský inžinier
 Magda Vášáryová, sociologička
 PhDr. Boris Zala, vysokoškolský učiteľ
 Prof. MUDr. Juraj Švec, DrSc., lekár

V prvom kole bolo odovzdaných 2 948 402 právoplatných hlasov. Do druhého kola postúpil Vladimír Mečiar (37,23 %) a Rudolf Schuster (47,37 % hlasov). Tretia skončila Magda Vášáryová s 6,60 % hlasov, štvrtý Ivan Mjartan s 3,59 % hlasov.

V druhom kole uskutočnenom 29. mája získal Rudolf Schuster 57,18 % a stal sa prezidentom SR. Vladimír Mečiar získal 42,81 % hlasov z celkového počtu 3 021 123 právoplatných. Schuster sa 15. júna po zložení sľubu na slávnostnej schôdzi parlamentu oficiálne ujal úradu prezidenta SR a Slovensko malo po 470 dňoch opäť hlavu štátu. Schuster sa vzdal členstva v materskej strane, ďalší kongres SOP zvolil 26. júna za jej nového predsedu podpredsedu vlády SR Pavla Hamžíka. SOP sa po odchode Schustera postupne v prieskumoch verejnej mienky prepadala až pod prah zvoliteľnosti.

 Volebné obdobie 2002 – 2006 

Parlamentné voľby vyhralo so ziskom 19,5 % hlasov HZDS. Druhá s 15,09 % bola Slovenská demokratická a kresťanská únia (SDKÚ). Smer so ziskom 13,46 % obsadil tretie miesto. Stranu maďarskej koalície (SMK) podporilo 11,16 % voličov, Kresťanskodemokratické hnutie (KDH) 8,25 a Alianciu nového občana (ANO) 8,01 %. Do parlamentu sa dostala ešte Komunistická strana Slovenska (KSS) so 6,32 percentnou podporou.

8. októbra 2002 koaličnú zmluvu slávnostne podpísali v Bratislave predseda SDKÚ Mikuláš Dzurinda, predseda SMK Béla Bugár, predseda KDH Pavol Hrušovský a predseda ANO Pavol Rusko a o 8 dní neskôr – 16. októbra vymenoval prezident Rudolf Schuster novú vládu pod vedením staronového premiéra Mikuláša Dzurindu. Členovia vlády (podľa oficiálnej fotografie, v poradí na fotografii):
 Ivan Šimko, 24. septembra 2003 ho prezident odvolal, nahradil ho Juraj Liška 10. októbra 2003.
 Daniel Lipšic
 Ľudovít Kaník, 17. októbra 2005 podal demisiu do rúk prezidenta SR. V ten istý deň ho nahradila Iveta Radičová
 Rudolf Chmel
 Pál Csáky
 Pavol Prokopovič
 Eduard Kukan
 Zsolt Simon
 Mikuláš Dzurinda
 Vladimír Palko, 7. február 2006
 László Gyurovszky
 Ivan Mikloš
 Martin Fronc
 László Miklós
 Robert Nemcsics, podal demisiu, 10. septembra 2003 ju prezident Rudolf Schuster prijal
 Pavol Rusko od 24. septembra 2003 do 24. augusta 2005. Pavla Ruska odvolal z funkcie prezident Ivan Gašparovič na návrh Mikuláša Dzurindu.
 Jirko Malchárek od 4. októbra 2005
 Rudolf Zajac

 Vládne krízy 2002 – 2005 
Prvýkrát sa strany koalície dostali do sporu koncom roka 2002 kvôli nomináciám do Dozornej rady Slovenských elektrární. KDH tvrdilo, že do orgánov podniku sa dostali nominanti ANO a žiadalo zastúpenie všetkých vládnych strán v riadiacich a kontrolných orgánoch elektrární. Po tejto kríze aj SDKÚ, SMK a ANO odmietli politické nominácie vo všetkých relevantných podnikoch s majetkovou účasťou štátu.

Ďalšiu krízu spôsobilo odpočúvanie denníka SME. Začiatkom roka 2003 vyzval vtedy podpredseda parlamentu Pavol Rusko ministra vnútra Vladimíra Palka na odstúpenie z funkcie, kvôli odpočúvaniu Ruskovho mobilného telefónu. Palko argumentoval chybou v odpočúvacom zariadení a navyše podľa neho a ďalšieho vyšetrovania išlo o odpočúvania SIS. Polícia nakoniec došla k záveru, že odpočúvaná bola redakcia denníka SME. Zachytený bol nepodstatný rozhovor o Vianociach.

16. a 17. mája 2003 sa uskutočnilo Referendum na Slovensku o vstupu do Europskej Únie.

Po kauze so zmenkami bol po výzvach KDH z vlády odvolaný Pavol Rusko. Časť poslancov ANO, ktorá mu ostala verná prestala podporovať vládnu koalíciu. Rozkol v ANO umožnil aj obštrukciu v parlamente, ktorú sa podarilo ukončiť 21. septembra 2005. Vláda závisela od lojality viacerých nezávislých poslancov, podľa opozície podplatených finančnými skupinami. Ďalšia kríza sa objavila v januári 2006, keď minister zahraničných vecí Eduard Kukan odmietol vláde predložiť Zmluvu o výhrade svedomia, čím zablokoval akúkoľvek ďalšiu snahu o jej prijatie, napriek tomu, že to bolo súčasťou programového vyhlásenia druhej Dzurindovej vlády. KDH následne vystúpilo z vlády, čo viedlo k predčasným voľbám 2006.

 Volebné obdobie 2006 – 2010 
Parlamentné voľby na Slovensku v roku 2006 boli predčasné parlamentné voľby, ktoré sa konali v sobotu 17. júna 2006. Ich dôsledkom bol koniec druhej vlády Mikuláša Dzurindu a vznik prvej vlády Roberta Fica.

Víťazná strana Smer získala vo voľbách 29,14% hlasov voličov. Za ňou skončila SDKÚ so ziskom 18,36%, nasledovala SNS s 11,73% hlasov a Strana maďarskej komunity s 11,68%. Do parlamentu sa ešte dostalo HZDS s 8,79% a KDH s 8,31% hlasov. Na premiérske kreslo zasadol  Robert Fico po tom, čo zostavil vládu trojkoalície SMER - SNS - HZDS. 

Pozri aj:
 Prípad Hedvigy Malinovej (napadnutá 25. augusta 2006)
 Kauza Interblue (od decembra 2008)
21. december 2008, Slovensko vstupilo do Schengenskom priestoru. 

1.januára 2009, Slovensko príjalo Euro.

 Volebné obdobie 2010 – 2012 
Voľby 2010 vyhral SMER ale vládu nakoniec zostavila Iveta Radičová z SDKÚ.

Pozri aj:
 Kauza Gorila (2011)
 Kauza Váhostav (koncom roku 2014, gradovala 2015) 

 Volebné obdobie 2012 – 2016 
Vďaka zisku 44,41% hlasov vo voľbách v roku 2012 mala strana SMER nadpolovičnú väčšinu v parlamente a jej predseda Robert Fico mohol zostaviť vládu (druhá vláda Roberta Fica) bez podpory iných strán. 

 Volebné obdobie 2016 – 2020 
Voľby do NR SR sa konali 5. marca 2016. 23. marca 2016 bola vymenovaná tretia vláda Roberta Fica, ktorá 15. marca 2018 podala demisiu a 22. marca 2018 bola vymenovaná nová vláda Petra Pellegriniho.

Pozri aj:
 Filip Rybanič si ako zamestnanec Tatrabanky pozrel v júni 2016 účty Roberta Kaliňáka, Jána Počiatka a ďalších a v médiách začali spájať ich transakcie s Ladislavom Bašternákom.
 Mečiarove amnestie boli zrušené 5. apríla 2017.
 27. novembra 2017 vznikla politická strana Progresívne Slovensko.
 25. januára 2018 vznikla politická strana SPOLU – občianska demokracia.
 21. februára 2018 vražda Jána Kuciaka a Martiny Kušnírovej
 Úkladná vražda Jána Kuciaka a Martiny Kušnírovej odštartovala vládnu krízu 2018, ktorá vyústila do politických rezignácií:
 Marek Maďarič (28. februára rezignoval z postu ministra kultúry)
 Robert Kaliňák (12. marca 2018 z postu ministra vnútra)
 Robert Fico (15. marca 2018 rezignoval z postu premiéra)
 Lucia Žitňanská (neuchádzala sa v novej vláde o jej dovtedajší post ministerky spravodlivosti)
 Tomáš Drucker (17. apríla 2018 rezignoval z postu ministra vnútra)
 Tibor Gašpar (31. mája 2018 z postu policajného prezidenta)
 V októbri 2018 prezident Kiska prehral súdny spor o pozemok vo Veľkom Slavkove.
 V novembri 2018 sa konali voľby do orgánov samosprávy obcí na Slovensku v roku 2018.
 Prvé kolo voľby prezidenta Slovenskej republiky v roku 2019 sa uskutočnilo 16. marca 2019 a druhé kolo sa uskutočnilo 30. marca 2019. Zuzana Čaputová sa stala prvou prezidentkou, keď zvíťazila nad Marošom Šefčovičom (18,66 %). Do funkcie bola inaugurovaná 15. júna 2019.
 V máji 2019 sa konali Voľby do Európskeho parlamentu. 22,74 % prítomných voličov znamená štvrtý krát po sebe najnižšiu účasť v rámci celej EÚ.

 Volebné obdobie 2020 – 2023 
Voľby do NR SR sa konali 29. februára 2020. Zvíťazilo v nich hnutie OBYČAJNÍ ĽUDIA a nezávislé osobnosti (OĽANO), NOVA, Kresťanská únia (KÚ), ZMENA ZDOLA so ziskom 25,02% hlasov. 1. marca 2020 predseda víťazného hnutia Igor Matovič podľa medializovaných informácií započal rokovania o budúcej koaličnej vláde. Prezidentka Čaputová prijala predsedov štyroch strán možnej koalície a oficiálne Matoviča poverila zostavením vlády v stredu 4. marca 2020. Išlo o strany SME RODINA (predseda Boris Kollár), Sloboda a Solidarita (predseda Richard Sulík) a ZA ĽUDÍ (predseda Andrej Kiska), teda všetky strany, ktoré sa dostali do parlamentu, okrem ĽSNS (predseda Marian Kotleba) a SMER – SD (predseda Robert Fico). Nakoniec, aj napriek verejne prejavenej nedôvere  bola koalícia zložená zo všetkých štyroch rokujúcich strán: OĽANO, SME RODINA, SaS a ZA ĽUDÍ.

Výsledné zloženie vlády Igora Matoviča bolo nasledovné: 

 8 členov za OĽaNO, 
 3 členovia za SaS, 
 3 členovia za SME RODINA a 
 2 členovia za stranu ZA ĽUDÍ. 

Predsedom parlamentu sa stal Boris Kollár zo SME RODINA;predseda strany NR SR – https://www.nrsr.sk/web/default.aspx?sid=predseda/history predseda strany ZA ĽUDÍ a bývalý prezident Andrej Kiska členom novej vlády nie je a vzdal sa aj poslaneckého mandátu. Svoje rozhodnutie vysvetlil zdravotnými dôvodmi. Prezidentka Zuzana Čaputová novú vládu vymenovala 21. marca 2020 a parlament jej vyslovil dôveru 30. apríla 2020. Na začiatku volebného obdobia mala vládna koalícia v parlamente 95 poslancov a mala teda aj ústavnú (trojpätinovú) väčšinu.

Predsedovia Progresívneho Slovenska Michal Truban, SPOLU Miroslav Beblavý, KDH Alojz Hlina, ako aj Socialisti.sk Eduard Chmelár po neúspechu vo voľbách ohlásili, že rezignujú na miesto predsedu. Za nového predsedu SPOLU bol zvolený Juraj Hipš. Predsedníčkou Progresívneho Slovenska sa 6. júna 2020 stala Irena Bihariová, ktorá získala 105 hlasov a Truban získal 100.

Skladanie vlády, jej vymenovanie, vyslovenie dôvery i prvé mesiace vládnutia sa odohrali v období celosvetovej pandémie koronavírusu. 

Pozri aj:
 Pandémia koronavírusu sa na Slovensku začala šíriť 6. marca 2020, keď bol potvrdený prvý prípad v Bratislavskom kraji. 
 Od pondelka 9. marca 2020 prerušila STU a UK (a potom aj ostatné školy) výučbu. 
 Premiér a zároveň minister zdravotníctva Peter Pellegrini potvrdzoval ďalšie prípady nakazenia aby Slovensko oficiálne deklarovalo núdzový stav 15. marca 2020.
 V kauze zmenky TV Markíza dostal začiatkom roku 2021 Marian Kočner trest 19 rokov, rovnako aj exminister hospodárstva a bývalý riaditeľ Markízy Pavol Rusko.
 V júni 2021 Najvyšší súd rozhodol, že kauza vraždy Jána Kuciaka a Martiny Kušnírovej sa musí vrátiť späť na Špecializovaný trestný súd. Trojčlenný senát skritizoval prvostupňový rozsudok a prikázal vykonať ďalšie dôkazy. Medzi obvinenými je už iba dvojica Marian Kočner a Alena Zsuzsová. Súd zároveň definitívne odsúdil Tomáša Szabóa na 25 rokov väzenia.
 Dušan Kováčik si vypočul zatiaľ neprávoplatný rozsudok 14 rokov. Z väzby bol prepustený 4. apríla 2022. Najvyšší súd 24. mája 2022 Kováčika odsúdil na 8 rokov odňatia slobody (započítalo sa mu 17 mesiacov už strávených vo väzbe) a peňažný trest 100 tisíc eur. 
 Uprostred leta 2021 vyvolal vášne oslobodzujúci verdikt pre Mariana Kočnera a Alenu Zsuzsovú v kauze vraždy Jána Kuciaka a jeho snúbenice.
 Pri kauze Očistec skončilo v putách bývalé vtedajšie vedenie polície vrátane exšéfa Tibora Gašpara a celý rad ďalších policajtov. Na čele zločineckej skupiny mal byť Norbert Bödör. Prokurátor krátko pred koncom roka 2021 podal obžalobu na 11 ľudí. Ďalšia desiatka obvinených bola vyčlenená na samostatné konanie.
 Ruská invázia na Ukrajinu začala 24. februára 2022 inváziou ozbrojených síl Ruskej federácie na Ukrajinu. Ozbrojená kampaň je pokračovaním eskalácie napätia trvajúceho od začiatku roku 2022 a rozšírením konfliktu na východnej Ukrajine trvajúceho od roku 2014. 

 Volebné obdobie 2022, 2023 – 2027 

 Vláda Eduarda Hegera 
Vláda Eduarda Hegera bola od 5. septembra 2022 do 15. mája 2023 menšinová.

Politickou udalosťou roka 2022 bola koaličná kríza, ktorá vyústila do demisie Igora Matoviča z premiérskeho kresla na ministerstvo financií, vďaka čomu sa podarilo oddialiť pád koalície pod vedením OĽaNO o necelý rok.  Dlhotrvajúce spory medzi Igorom Matovičom a koaličnou stranou Sloboda a Solidarita vyvrcholili tým, že aj vláde Eduarda Hegera bola 15. decembra 2022 v parlamente vyslovená nedôvera. Následne prezidentka Zuzana Čaputová vyhlásila, že ako východisko z krízy požaduje konanie predčasných parlamentných volieb v prvej polovici roka 2023. Prezidentka zároveň stanovila termín do 31. januára 2023, do ktorého má byť upravená Ústava SR umožňujúca skrátenie volebného obdobia parlamentu a vyhlásenie predčasných parlamentných volieb, a rovnako aj stanovený konkrétny termín konania volieb. Predseda vlády Eduard Heger sa v prvej polovici januára 2023 pokúšal nájsť dostatok podpisov poslancov pod novú vládnu väčšinu, avšak chýbali mu podpisy poslancov strán SME RODINA a SaS. Po vyhlásení Richarda Sulíka, že strana SaS nepodporí novú vládnu väčšinu a že podporujú konanie predčasných parlamentných volieb, avizoval premiér stretnutie bývalých koaličných partnerov, na ktorom sa mal dohodnúť presný deň konania predčasných volieb. Po niekoľkých dňoch rokovaní sa strany bývalej vládnej koalície OĽaNO, SME RODINA, SaS a ZA ĽUDÍ rozhodli o termíne volieb na 30. september 2023. Predčasné voľby do NRSR sa uskutočnili 30. septembra 2023 od 7:00 do 22:00.

 Predčasné voľby do NRSR 2023 
Prezidentka Zuzana Čaputová dva dni po voľbách, 2. októbra 2023, poverila predsedu víťaznej strany SMER – SD Roberta Fica zostavením vlády. Podľa medializovaných informácií zo 6. októbra sa mali predstavitelia Smeru a Hlasu dohodnúť, že v koalícii Smer – Hlas – SNS predseda Smeru Robert Fico štvrtýkrát zasadol do kresla predsedu vlády SR a líder Hlasu Peter Pellegrini sa stane predsedom Národnej rady. Ustanovujúca schôdza Národnej rady SR, na ktorej novozvolení poslanci zložili sľub, sa konala 25. októbra. Hneď po ustanovujúcej schôdzi NR SR prezidentka vymenovala štvrtú vládu Roberta Fica.

Z 10 poslancov zvolených za SNS boli traja poslanci z NK/NEKA – Rudolf Huliak (58 875 prednostných hlasov), Ivan Ševčík (25 639) a Pavol Ľupták (13 046), traja poslanci zo strany ŽIVOT – národná strana, Martina Šimkovičová (Hlas ľudu), Roman Michelko (Vlasť) a Peter Kotlár (bez straníckej príslušnosti) a jeden (Andrej Danko) z SNS. 22. októbra 2024 R. Huliak oznámil, že on a ďalší dvaja poslanci končia v poslaneckom klube SNS.  4. februára 2025 na tlačovej konferencii vyhlásili poslanci Národnej koalície, že do tejto Huliakovej strany pribudol odídenec z Hlasu Roman Malatinec. Vzhľadom na vylúčenie zo Smeru dvoch poslancov Samuela Migaľa a Radomíra Šalitroša 25. januára 2025 Huliak tak vďaka štyrom hlasom, ktorými disponuje, získal blokačnú menšinu, keďže bez týchto poslancov nemá vládna koalícia 76 poslancov na vytvorenie väčšiny.  V marci 2025 podpísali Migaľ so Šalitrošom dohodu s Ficom o obnovení vládnej väčšiny, výmenou za čo bol Migaľovi prisľúbený post ministra investícií, regionálneho rozvoja a informatizácie (MIRRI) a Šalitrošovi miesto štátneho tajomníka na rovnakom ministerstve. V rovnakom čase od marca 2025 sa stal Rudolf Huliak ministrom cestovného ruchu a športu.

Pozri aj:

 Atentát na Roberta Fica  15. mája 2024 v Handlovej 

 Referencie 

 Literatúra 


 Externé odkazy 
 Programové vyhlásenie Vlády národného porozumenia
 Politickí lídri na Slovensku
 História vlád Slovenskej republiky

Kategória:Politika na Slovensku