Jan Mayen

náhľad|Stratovulkán Beerenberg
Jan Mayen je vulkanický ostrov v Severnom ľadovom oceáne, ktorý patrí Nórsku. Ostrov je známy aktívnym stratovulkánom Beerenberg a meteorologickou stanicou.

 Geografia 
Jan Mayen sa nachádza približne 500 km od východného pobrežia Grónska, 600 km severovýchodne od Islandu a 1000 km západne od pobrežia Nórska. Ostrov je dlhý 55 km a zaberá rozlohu o veľkosti 373 km². Ľadovce pokrývajú 114.2 km², najmä v okolí sopky Beerenberg. Ostrov je rozdelený na väčšiu severnú časť, Nord-Jan, a na menšiu južnú časť, Sør-Jan. Na severe ostrova sa nachádza Beerenberg, najsevernejšia aktívna sopka na svete a jediná aktívna sopka v Nórsku. Sopka je vysoká 2277 metrov a jej priemer je 15 km. Najvyšší bod južnej časti ostrova je Rudolphtoppen s výškou  Severná aj južná časť ostrova je spojená úzkou šijou na ktorej sa nachádzajú najväčšie jazerá ostrova, Nordlaguna (Severná lagúna) a Sørlaguna (Južná lagúna). Na ostrove sa nachádza aj tretie jazero Ullerenglaguna.

 Dejiny 
Dejiny ostrova môžu siahať až do 6. storočia, keď ho mohli navštíviť írski mnísi alebo Vikingovia počas vikingskej éry. Tieto domnienky však nemajú žiadne archeologické dôkazy. Prvé potvrdené pozorovanie ostrova vykonal 28. júna 1614 John Clarke z Anglicka, ktorý ho pomenoval Isabella. Podľa Thomasa Edga je možné, že pred ním ostrov objavili Angličania Henry Hudson a Thomas Marmaduke. Údajne mal Henry Hudson objaviť ostrov v roku 1608 a pomenovať ho Hudsonove dotyky (Hudson's Touches alebo Hudson's Tutches) a Thomas Marmaduke v roku 1612 ako Trinity Island. Neexistujú však žiadne kartografické ani písomné dôkazy o týchto objavoch. Krátko po Clarkovi dorazili na ostrov holandskí veľrybári, ktorí ho pomenovali Jan Mayen podľa kapitána Jana Jacobszoona Maya.
vľavo|náhľad|Mapa ostrova Jan Mayen počas zlatého veku holandského prieskumu a objavovania (cca 1590 – 1720).|264x264bod
V 17. storočí sa ostrov stal hlavnou základňou pre holandských veľrybároch. Na ostrove bolo vybudovaných niekoľko sídiel ktoré slúžili na extrakciu oleja z veľrybieho tuku. V období vrcholiaceho lovu veľrýb žilo na ostrove počas leta viac ako 1000 mužov. Dôsledkom rozsiahleho lovu bolo takmer úplne vyhynutie veľrýb v okolí. Lov veľrýb vo vodách Jan Mayenu skončil do roku 1650. Ostrov bol po ukončení veľrybárskych operácií opustený na ďalších 230 rokov. 

V rokoch 1882 – 1883, počas prvého Medzinárodného polárneho roku, pôsobila na ostrove rakúsko-uhorská expedícia. Expedícia zriadila stanicu pri zátoke Maria Muschbukta a ako prvá dokázala na Jan Mayene úspešne prezimovať. Počas ročného pobytu uskutočnila rozsiahly vedecký výskum a mapovanie ostrova.

Na začiatku 20. storočia objavili nórski lovci na Jan Mayene bohatú lovnú oblasť polárnych líšok. V nasledujúcich rokoch tu zimovalo viacero poľovníckych výprav, pričom niektoré sa vrátili s rekordnými úlovkami. Intenzívny lov však spôsobil kolaps miestnej populácie, a s jej vyhynutím na ostrove skončil aj lov líšok.

Pokrok v meteorológii a potreba spoľahlivej predpovede počasia viedli v roku 1921 k založeniu prvej meteorologickej stanice na ostrove. Počas 20. storočia bola niekoľkokrát presťahovaná, no v prevádzke zostala nepretržite od svojho vzniku, s výnimkou obdobia Druhej svetovej vojny.

Ostrov sa stal 27. februára 1930 súčasťou Nórskeho kráľovstva. 
vľavo|náhľad|Mapa ostrova z roku 1939
Počas Druhej svetovej vojny zohral ostrov Jan Mayen strategickú úlohu predovšetkým v oblasti    meteorológie .Údaje o počasí mali veľký význam pre plánovanie námorných a leteckých operácií oboch bojujúcich strán. V septembri 1940 však bola meteorologická stanica na ostrove evakuovaná a jej zariadenia boli zničené, aby sa zabránilo jej prípadnému využitiu nemeckými silami. Na jar 1941, s podporou Spojeného kráľovstva a nórskej exilovej vlády, bola meteorologická stanica znovu zriadená vo vnútrozemí ostrova (v oblasti Jøssingdalen). Spolu s meteorológmi bola vysadená aj malá nórska vojenská posádka, ktorá mala chrániť zariadenie. Nemecká strana sa niekoľkokrát pokúsila získať prístup k ostrovu. Tieto pokusy však boli neúspešné. Nemecké lietadlá opakovane prelietavali ponad ostrovom, pričom dochádzalo k sporadickej streľbe z oboch strán, avšak bez obetí. Dve nemecké lietadlá sa počas vojny zrútili na svahoch hory Beerenberg a iných častiach ostrova v dôsledku zlých poveternostných podmienok a navigačných chýb. V roku 1943 zriadila americká pobrežná stráž na ostrove základňu s krycím názvom Atlantic City, ktorá sa venovala odpočúvaniu a sledovaniu nepriateľskej rádiovej komunikácie. Stanica fungovala v tesnej blízkosti nórskej posádky a zostala v prevádzke až do roku 1946, keď bola podľa dohody s nórskou vládou v exile odovzdaná späť pod nórsku správu. Po vojne Nóri prevzali objekty opustenej americkej základne a dočasne ich využívali pre meteorologické účely.
náhľad|Mapa staníc na ostrove Jan Mayen
V 50. rokoch 20. storočia vybudovala nórska armáda na južnej časti ostrova stanicu Olonkinbyen, ktorá bola pomenovaná po polárnikovi Gennadijovi Nikitičovi Olonkinovi. Jej hlavným účelom bolo zabezpečovať prevádzku americko-nórskeho navigačného systému LORAN-C (Long Range Navigation), využívaného predovšetkým námorníctvom a letectvom počas studenej vojny. V roku 1962 sa do Olonkinbyenu presunula aj nórska meteorologická stanica, ktorá dovtedy fungovala v starších a menej vhodných objektoch. Od tohto obdobia je Olonkinbyen trvalo obývaný a slúži ako hlavná nórska základňa na Jan Mayene.

 Príroda 

 Fauna 
Faunu Jan Mayenu tvoria predovšetkým morské vtáky, ktoré hniezdia na strmých útesoch a svahoch ostrova. Medzi najrozšírenejšie druhy patria fulmar ľadový (Fulmarus glacialis), alka hrubozobá (Uria lomvia) a čajka trojprstá (Rissa tridactyla). Ostrov nemá žiadne pôvodné suchozemské cicavce. Vo vodách Jan Mayenu sa však často vyskytujú veľryby, ako napríklad vráskavec obrovský (Balaenoptera musculus), vráskavec myšok (Balaenoptera physalus) a kosatka dravá (Orcinus orca). Z tuleňov sa v oblasti objavujú najmä tuleň krúžkovaný (Pusa hispida) a tuleň grónsky (Pagophilus groenlandicus).

 Flóra 
Veľká časť povrchu Jan Mayenu je bez vegetácie a tvorí ju prevažne tmavý sopečný piesok a skaly. Miestami sa však nachádzajú rozsiahle porasty machov a lišajníkov. Cievnatých rastlín je len málo; rastú tu viaceré druhy lomikameňov (Saxifraga) a púpav, z ktorých niektoré sú endemické.

 Správa a obyvateľstvo 
náhľad|Osada Olonkinbyen
Trvalú populáciu Jan Mayenu tvorí personál Nórskych ozbrojených síl a Nórskeho meteorologického inštitútu. Na ostrove zvyčajne prezimuje 18 ľudí. Počas letných mesiacov sa počet obyvateľov môže dočasne zvýšiť, najmä pri údržbe zariadení. Personál sa strieda dvakrát ročne – v apríli a októbri – a pobyt trvá spravidla šesť mesiacov alebo jeden rok. V minulosti vojenský personál zabezpečoval prevádzku navigačného systému LORAN-C, ktorý bol definitívne ukončený v roku 2015. Meteorologická stanica a aj bývalý vysielač LORAN sa nachádzajú niekoľko kilometrov od hlavnej osady Olonkinbyen, kde žijú všetci členovia posádky.
náhľad|Štrková dráha letiska Jan Mayensfield
Dopravu na ostrov zabezpečujú vojenské transportné lietadlá C-130 Hercules, ktoré prevádzkujú Nórske vzdušné sily. Lietadlá pristávajú na štrkovej dráhe letiska Jan Mayensfield. Zásobovanie ostrova prebieha počas leta prostredníctvom nákladných lodí. Keďže Jan Mayen nemá prístav, lode musia kotviť pri pobreží a tovar sa vykladá pomocou člnov. Ojedinele sem zavítajú aj výletné lode. Ak to poveternostné podmienky dovolia, turisti sú vysadení na breh pomocou menších člnov.

Ostrov nemá žiadne využiteľné prírodné zdroje. Ekonomické aktivity sú tvorené len zamestnancami nórskej meteorologickej stanice a rádiostanice umiestnenej na ostrove.

Jan Mayen je integrálnou súčasťou Nórska. Od augusta 1994 spadá pod správu guvernéra (fylkesmann) kraja Nordland, pričom niektoré právomoci boli postúpené veliteľovi miestnej vojenskej stanice.

 Referencie 

 Iné projekty 

 Externé odkazy 
 Satelitný radarový obraz ostrova
 Fotografie a informácie o ostrove
 Jan Mayen


Kategória:Nórsko
Kategória:Ostrovy Nórska