George Washington

George Washington (* 11. február 1731jul./22. február 1732greg., Wakefield, Virgínia – † 14. december 1799, Mount Vernon, Virgínia) bol americký Otec zakladateľ, vojenský dôstojník, politik a štátnik, ktorý bol v rokoch 1789 – 1797 prvým prezidentom Spojených štátov. Washington, ktorého v júni 1775 vymenoval Druhý kontinentálny kongres za veliteľa kontinentálnej armády, viedol vojská patriotov k víťazstvu v americkej vojne za nezávislosť a potom pôsobil ako predseda Ústavodarného zhromaždenia v roku 1787, ktoré vypracovalo a ratifikovalo Ústavu Spojených štátov a ustanovilo americkú federálnu vládu. Kvôli tomu je nazývaný "otcom národa".

Jeho prvou verejnou funkciou v rokoch 1749 až 1750 bola funkcia geodeta okresu Culpeper County v kolónii Virginia. Následne absolvoval vojenský výcvik a bol poverený velením virginského pluku počas francúzskej a indiánskej vojny. Neskôr bol zvolený do Virginskej snemovne mešťanov a bol vymenovaný za delegáta Kontinentálneho kongresu vo Philadelphii, ktorý ho vymenoval za vrchného veliteľa Kontinentálnej armády. Viedol americké vojská k rozhodujúcemu víťazstvu nad Britmi vo vojne za nezávislosť, čo viedlo Britov k podpisu Parížskej zmluvy, ktorá uznala zvrchovanosť a nezávislosť Spojených štátov. Po skončení vojny za nezávislosť v roku 1783 odstúpil zo svojej funkcie.

Washington zohral nezastupiteľnú úlohu pri prijímaní a ratifikácii ústavy, ktorá v roku 1789 nahradila články Konfederácie. Potom bol dvakrát jednomyseľne zvolený za prezidenta Kolégiom voliteľov. Ako prvý prezident USA zaviedol silnú, dobre financovanú národnú vládu a zároveň zostal nestranný v ostrom súperení, ktoré vzniklo medzi členmi kabinetu Thomasom Jeffersonom a Alexandrom Hamiltonom. Počas Francúzskej revolúcie vyhlásil politiku neutrality a zároveň schválil Jayovu zmluvu. Stanovil trvalé precedensy pre úrad prezidenta vrátane republikanizmu, mierového odovzdávania moci, používania titulu "pán prezident" a tradície dvoch funkčných období. Jeho rozlúčkový prejav z roku 1796 sa stal významným vyhlásením o republikanizme, v ktorom hovoril o dôležitosti národnej jednoty a o nebezpečenstvách, ktoré pre ňu predstavujú regionalizmus, straníckosť a zahraničný vplyv. Washingtonov obraz je ikonou americkej kultúry. Jeho pamiatku pripomínajú pamätníky, federálny sviatok, rôzne mediálne zobrazenia, geografické lokality vrátane hlavného mesta štátu, štátu Washington, poštové známky a mena. V roku 1976 bol posmrtne povýšený do hodnosti generála armád, čo je najvyššia hodnosť v americkej armáde.

Washington sa neustále umiestňuje v populárnych aj odborných anketách ako jeden z najväčších prezidentov v americkej histórii.

 Raný život (1732 – 1752) 
vľavo|náhľad|Ferry Farm, sídlo Washingtonovej rodiny na rieke Rappahannock v okrese Stafford County vo Virgínii, kde Washington strávil väčšinu svojej mladosti
George Washington sa narodil 22. februára 1732V dobových záznamoch sa používal starý juliánsky kalendár a spôsob počítania rokov, pričom jeho narodenie bolo zaznamenané 11. februára 1731. Zákon o britskom kalendári (nový štýl) z roku 1750 zavedený v roku 1752 zmenil oficiálnu britskú metódu datovania na gregoriánsky kalendár so začiatkom roka 1. januára (predtým bol 25. marec). Výsledkom týchto zmien bolo posunutie dátumov o 11 dní dopredu a posunutie dátumov medzi 1. januárom a 25. marcom o jeden rok. v Popes Creek v okrese Westmoreland County vo Virgínii. Bol prvým zo šiestich detí Augustina a Mary Ball Washingtonovcov. Jeho otec bol mierový sudca a významný verejný činiteľ, ktorý mal ďalšie štyri deti z prvého manželstva s Jane Butlerovou. Rodina sa v roku 1734 presťahovala do Little Hunting Creek a nakoniec sa usadila na Ferry Farm neďaleko Fredericksburgu vo Virgínii. Keď Augustine v roku 1743 zomrel, Washington zdedil Ferry Farm a desať otrokov; jeho starší nevlastný brat Lawrence zdedil Little Hunting Creek a premenoval ho na Mount Vernon.

Nemal také formálne vzdelanie ako jeho starší bratia na Appleby Grammar School v Anglicku, ale navštevoval cirkevnú školu v Hartfielde. Naučil sa matematiku, trigonometriu a zememeračstvo a stal sa talentovaným kresličom a kartografom. V ranej dospelosti písal "so značnou intenzitou" a "presnosťou". Ako tínedžer, aby si precvičil písanie, zostavil viac ako sto pravidiel spoločenského styku pod názvom Pravidlá slušnosti a slušného správania v spoločnosti a v rozhovore, ktoré skopíroval z anglického prekladu francúzskej knihy mravov.

Často navštevoval Mount Vernon a Belvoir, plantáž Williama Fairfaxa, Lawrencovho svokra. Fairfax sa stal jeho patrónom a náhradným otcom a strávil v roku 1748 mesiac s tímom na prieskume Fairfaxovho majetku v údolí Shenandoah. Nasledujúci rok získal na College of William & Mary licenciu geodeta.Získal licenciu prostredníctvom kolégia, ktorého štatút mu udeľoval právomoc menovať geodetov virgínskeho grófstva. Neexistujú dôkazy o tom, že by tam skutočne navštevoval vyučovanie. Hoci nemal za sebou obvyklú prax, Fairfax ho vymenoval za geodeta okresu Culpeper County vo Virgínii, kde 20. júla 1749 zložil prísahu. Následne sa oboznámil s pohraničným regiónom, a hoci v roku 1750 na túto prácu rezignoval, pokračoval v meraniach na západ od pohoria Blue Ridge. Do roku 1752 kúpil v údolí takmer 600 ha a vlastnil 937 ha pôdy.

V roku 1751 sa vybral na svoju jedinú cestu do zahraničia, keď sprevádzal Lawrenca na Barbados v nádeji, že podnebie vylieči tuberkulózu jeho brata. Počas tejto cesty sa nakazil kiahňami, ktoré mu zanechali mierne jazvy na tvári. Lawrence zomrel v roku 1752 a George si prenajal Mount Vernon od jeho vdovy Anny; po jej smrti v roku 1761 ho zdedil úplne.

 Koloniálna vojenská kariéra (1752 – 1758) 
Služba Lawrenca Washingtona ako generálneho adjutanta virginskej domobrany inšpirovala Georgea, aby sa uchádzal o vymenovanie na tento post. Virginský viceguvernér Robert Dinwiddie ho vymenoval za majora a veliteľa jedného zo štyroch okresov domobrany. Briti a Francúzi súperili o kontrolu nad údolím rieky Ohio: Briti budovali pevnosti pozdĺž rieky Ohio a Francúzi medzi riekou Ohio a jazerom Erie.

V októbri 1753 ho Dinwiddie vymenoval za osobitného vyslanca. Vyslal ho, aby od francúzskych vojsk požadoval uvoľnenie územia, na ktoré si robili nárok Briti. Bol tiež vymenovaný, aby uzavrel mier s irokézskou konfederáciou a aby zhromaždil ďalšie spravodajské informácie o francúzskych jednotkách. Washington sa v Logstowne stretol s polkráľom Tanacharisonom a ďalšími irokézskymi náčelníkmi a zozbieral informácie o počte a umiestnení francúzskych pevností, ako aj informácie o osobách, ktoré Francúzi zajali. Tanacharison mu dal prezývku Conotocaurius. Toto meno, ktoré znamená "požierač dedín", dal jeho prastarý otec John Washington koncom 17. storočia Susquehannockom.

Washingtonova skupina dorazila k rieke Ohio v novembri 1753 a bola zadržaná francúzskou hliadkou. Výprava bola eskortovaná do pevnosti Le Boeuf, kde ho priateľsky prijali. Francúzskemu veliteľovi Saint-Pierrovi doručil britskú požiadavku na opustenie pevnosti, avšak Francúzi ju odmietli opustiť. Saint-Pierre dal Washingtonovi po niekoľkých dňoch oficiálnu odpoveď, ako aj potraviny a zimné oblečenie na cestu jeho skupiny späť do Virgínie. Neistú misiu dokončil za 77 dní v ťažkých zimných podmienkach a dosiahol isté vyznamenanie, keď bola jeho správa uverejnená vo Virgínii a v Londýne.

 Francúzska a indiánska vojna 

náhľad|269x269bod|Rytina z roku 1855, na ktorej vtedajší podplukovník Washington vedie nočnú radu počas bitky o pevnosť Fort Necessity v okrese Fayette County v Pensylvánii
Vo februári 1754 ho Dinwiddie povýšil na podplukovníka a zástupcu veliteľa 300-členného virginského pluku s rozkazom postaviť sa francúzskym silám pri rozvodí rieky Ohio. Washington vyrazil s polovicou pluku v apríli a čoskoro sa dozvedel, že francúzske jednotky v sile 1 000 mužov tam začali stavať pevnosť Fort Duquesne. V máji sa po vybudovaní obrannej pozície pri Great Meadows dozvedel, že Francúzi sa utáborili 11 km od neho; rozhodol sa pre ofenzívu.

Ukázalo sa, že francúzsky oddiel mal len asi 50 mužov, a tak Washington 28. mája postúpil s malou jednotkou Virgínie a indiánskych spojencov, aby ich prepadol. Počas prepadu boli francúzske jednotky priamo zabité mušketami a sekerami vrátane ich veliteľa Josepha Coulona de Jumonville, ktorý niesol diplomatickú správu pre Britov. Francúzi neskôr našli svojich krajanov mŕtvych a skalpovaných a obvinili z toho Washingtona, ktorý sa stiahol do pevnosti Fort Necessity.

Celý virginský pluk sa k nemu pripojil vo Fort Necessity nasledujúci mesiac so správou, že po smrti veliteľa pluku bol povýšený na veliteľa pluku a plukovníka. Pluk posilnila samostatná stočlenná rota z Južnej Karolíny vedená kapitánom Jamesom Mackayom; jeho kráľovské poverenie bolo vyššie ako Washingtonovo a došlo ku konfliktu vo velení. Dňa 3. júla zaútočili francúzske jednotky s 900 mužmi a následná bitka sa skončila Washingtonovou kapituláciou. Podpísal dokument o kapitulácii, v ktorom nechtiac prevzal zodpovednosť za "atentát" na Jumonvilla, pričom neskôr obvinil prekladateľa, že ho nesprávne pretlmočil.

Následne sa velenia medzikoloniálnych síl ujal plukovník James Innes, virginský pluk bol rozdelený a Washingtonovi bolo ponúknuté miesto kapitána v jednom z novovytvorených plukov. Odmietol to však z dôvodu, že by to znamenalo degradáciu, a namiesto toho sa vzdal svojej funkcie. "Jumonvillská aféra" sa stala incidentom, ktorý rozpútal francúzsko-indiánsku vojnu, ktorá sa neskôr stala súčasťou sedemročnej vojny.
vľavo|náhľad|270x270bod|Washington the Soldier, portrét Washingtona na koni počas bitky pri Monongahele z roku 1834
V roku 1755 dobrovoľne slúžil ako pobočník generála Edwarda Braddocka, ktorý viedol britskú expedíciu s cieľom vyhnať Francúzov z pevnosti Duquesne a z krajiny Ohio. Na jeho odporúčanie Braddock rozdelil armádu na jednu hlavnú kolónu a ľahko vybavenú "lietajúcu kolónu". Washington, trpiaci ťažkou úplavicou, zostal vzadu, a keď sa pri Monongahele pripojil k Braddockovi, Francúzi a ich indiánski spojenci prepadli rozdelenú armádu. Dve tretiny britských síl sa stali obeťami vrátane smrteľne zraneného Braddocka. Pod velením podplukovníka Thomasa Gagea Washington, stále veľmi chorý, zhromaždil tých, čo prežili, a vytvoril zadný voj, čím umožnil zvyškom síl odpútať sa a ustúpiť.

Počas bojov mu zastrelili dva kone a jeho klobúk a kabát boli prestrelené. Jeho správanie pod paľbou napravilo jeho povesť medzi kritikmi jeho velenia v bitke pri Fort Necessity, ale nasledujúci veliteľ (plukovník Thomas Dunbar) ho nezaradil do plánovania ďalších operácií.

Virgínsky pluk bol obnovený v auguste 1755 a Dinwiddie vymenoval Washingtona za jeho veliteľa, opäť v hodnosti plukovníka. Washington sa takmer okamžite dostal do konfliktu o hodnosť, tentoraz s Johnom Dagworthym, ďalším kapitánom s vyššou kráľovskou hodnosťou, ktorý velil oddielu marylandských vojakov na veliteľstve pluku vo Fort Cumberland. Washington, ktorý sa už nevedel dočkať ofenzívy proti pevnosti Fort Duquesne, bol presvedčený, že Braddock by mu udelil kráľovské poverenie, a vo februári 1756 naliehal na Braddockovho nástupcu vo funkcii hlavného veliteľa Williama Shirleyho a v januári 1757 opäť na Shirleyho nástupcu lorda Loudouna. Shirley rozhodol v jeho prospech len v záležitosti Dagworthyho; Loudoun ho ponížil, odmietol mu udeliť kráľovské poverenie a súhlasil len s tým, že ho zbaví zodpovednosti za obsadenie pevnosti Cumberland.

V roku 1758 bol pluk z Virgínie pridelený k britskej Forbesovej výprave s cieľom dobyť pevnosť Fort Duquesne.Druhý pluk z Virgínie bol postavený pod velením plukovníka Williama Byrda III. a tiež bol pridelený na výpravu. Washington nesúhlasil s taktikou a zvolenou trasou generála Johna Forbesa. Forbes ho napriek tomu vymenoval za brigádneho generála a poveril ho velením jednej z troch brigád, ktoré mali zaútočiť na pevnosť. Francúzi však pevnosť a údolie pred útokom opustili a Washington bol svedkom len incidentu s priateľskou paľbou, ktorý si vyžiadal 14 mŕtvych a 26 zranených. Frustrovaný sa krátko nato vzdal svojho poverenia a vrátil sa do Mount Vernonu.

Virgínsky pluk pod jeho velením ubránil 480 km hraníc proti dvadsiatim indiánskym útokom za desať mesiacov. Zvýšil profesionalitu pluku, keď sa rozrástol z 300 na 1 000 mužov, a obyvatelia virginského pohraničia trpeli menej ako v iných kolóniách. Hoci sa mu nepodarilo realizovať kráľovské poverenie, získal sebavedomie, vodcovské schopnosti a znalosti britskej vojenskej taktiky. Deštruktívna rivalita, ktorej bol svedkom medzi koloniálnymi politikmi, posilnila jeho neskoršiu podporu silnej centrálnej vlády.

 Manželstvo, občiansky a politický život (1755 – 1775) 
náhľad|Plukovník George Washington, portrét Charlesa Willsona Peala z roku 1772
Washington sa 6. januára 1759 ako 26-ročný oženil s Marthou Dandridge Custisovou, 27-ročnou vdovou po bohatom majiteľovi plantáží Danielovi Parkovi Custisovi. Manželstvo sa uskutočnilo na Marthinom panstve; bola inteligentná, láskavá a skúsená v spravovaní plantážnického majetku a pár mal šťastné manželstvo. Presťahovali sa do Mount Vernonu neďaleko Alexandrie, kde žil ako plantážnik tabaku a pšenice a stal sa politickou osobnosťou.

Predpokladá sa, že Washingtonove kiahne z roku 1751 ho spravili neplodným, hoci je rovnako pravdepodobné, že "Martha mohla utrpieť zranenie počas pôrodu Patsy, svojho posledného dieťaťa, čo znemožnilo ďalšie pôrody". Manželia ľutovali, že nemajú spoločné deti.Niektorí potomkovia Westa Forda, otroka Johna Augustina Washingtona, tvrdia (na základe rodinnej ústnej histórie), že otcom Forda bol George Washington, hoci historici jeho otcovstvo spochybňujú. Napriek tomu vychovali dve Marthinine deti Johna Parkeho Custisa (Jackyho) a Marthu Parke Custisovú (Patsy) a neskôr Jackyho dve najmladšie deti Eleanor Parke Custisovú (Nelly) a Georgea Washingtona Parkeho Custisa (Washyho) spolu s početnými neterami a synovcami.
vľavo|náhľad|Martha Dandridge Custisová, portrét od Johna Wollastona z roku 1757
Týmto sobášom získal kontrolu nad tretinovým podielom Marthy na majetku o rozlohe 7 300 ha a zvyšné dve tretiny spravoval v prospech Marthiných detí. K majetku patrilo aj 84 otrokov. Vďaka tomu sa stal jedným z najbohatších mužov vo Virgínii, čo zvýšilo jeho spoločenské postavenie.

Na jeho výzvu splnil guvernér lord Botetourt Dinwiddieho sľub z roku 1754, že počas francúzskej a indiánskej vojny poskytne pozemkové odmeny dobrovoľníckej domobrane. Koncom roka 1770 skontroloval pozemky v regiónoch Ohio a Great Kanawha a poveril geodeta Williama Crawforda, aby ich rozdelil. Crawford mu pridelil 9 400 ha; Washington oznámil veteránom, že ich pôda je kopcovitá a nevhodná na poľnohospodárstvo, a súhlasil s kúpou 8 153 ha, pričom niektorí mali pocit, že boli podvedení. Zároveň zdvojnásobil rozlohu Mount Vernonu na 2 600 ha a do roku 1775 zvýšil počet otrokov o viac ako sto.

Ako uznávaný vojenský hrdina a veľký vlastník pôdy zastával miestne úrady a bol zvolený do provinčného zákonodarného zboru Virgínie, kde od roku 1758 sedem rokov zastupoval okres Frederick County v Snemovni mešťanov. Prvýkrát sa o kreslo uchádzal v roku 1755, ale Hugh West ho výrazne porazil. Keď kandidoval v roku 1758, ponúkal voličom pivo, brandy a iné nápoje. Napriek tomu, že bol mimo mesta a slúžil na Forbesovej výprave, vyhral voľby s približne 40 % hlasov, pričom s pomocou miestnych podporovateľov porazil troch protikandidátov.

Na začiatku svojej legislatívnej kariéry len zriedkavo vystupoval alebo sa dokonca zúčastňoval na zasadnutiach zákonodarného zboru. Neskôr sa stal významným kritikom britskej daňovej politiky a merkantilistickej politiky voči americkým kolóniám a od 60. rokov 18. storočia začal byť politicky aktívnejší.

Z Anglicka dovážal luxusný a iný tovar a platil zaň vývozom tabaku. Jeho rozhadzovačné výdavky v kombinácii s nízkymi cenami tabaku mu do roku 1764 spôsobili dlh vo výške 1 800 libier, čo ho prinútilo diverzifikovať svoje majetky. V roku 1765 kvôli erózii a iným problémom s pôdou zmenil hlavnú výnosnú plodinu Mount Vernon z tabaku na pšenicu a rozšíril prevádzku o mletie kukuričnej múky a rybolov.

Čoskoro sa zaradil medzi politickú a spoločenskú elitu vo Virgínii. V rokoch 1768 až 1775 pozval na Mount Vernon približne 2 000 hostí, väčšinou tých, ktorých považoval za vysokopostavených ľudí, a bol známy tým, že sa k hosťom správal mimoriadne srdečne. Našiel si čas aj na voľný čas, keď sa venoval lovu líšok, rybolovu, tancom, divadlu, kartám, backgammonu a biliardu.

Jeho nevlastná dcéra Patsy trpela epileptickými záchvatmi od svojich 12 rokov a v roku 1773 zomrela v Mount Vernone. Nasledujúci deň napísal Burwellovi Bassettovi: "Je ľahšie predstaviť si, ako opísať utrpenie tejto rodiny". Zrušil všetky obchodné aktivity a tri mesiace zostával s Martou každú noc.

 Opozícia voči britskému parlamentu a korune 

Washington zohral ústrednú úlohu pred americkou vojnou za nezávislosť a počas nej. Jeho nedôvera voči britskej armáde sa začala, keď ho nepovýšili do pravidelnej armády. Nesúhlasil s daňami, ktoré britský parlament uvalil na kolónie bez riadneho zastúpenia, a spolu s ďalšími kolonistami ho rozhnevalo aj kráľovské vyhlásenie z roku 1763, ktoré zakazovalo osídľovanie Ameriky na západ od pohoria Allegheny a chránilo britský obchod s kožušinami.

Washington považoval Kolkový zákon z roku 1765 za "zákon útlaku" a v nasledujúcom roku oslavoval jeho zrušenie.V liste z 20. septembra 1765 vyjadril Washington protest spoločnosti "Robert Cary & Co." proti nízkym cenám, ktoré dostával za svoj tabak, a proti nadhodnoteným cenám, ktoré bol nútený platiť za druhotriedny tovar z Londýna. V marci 1766 prijal parlament Deklaratívny zákon, ktorý tvrdil, že parlamentné právo je nadradené koloniálnemu právu. Koncom 60. rokov 18. storočia zasahovanie britskej koruny do výnosných pozemkových špekulácií na americkom západe podnietilo americkú vojnu za nezávislosť. Washington bol prosperujúcim pozemkovým špekulantom a v roku 1767 povzbudzoval "dobrodruhov" k získavaniu pozemkov v zázemí západných krajín. Pomáhal viesť rozsiahle protesty proti Townshendovým zákonom, ktoré prijal parlament v roku 1767, a v máji 1769 predložil návrh, ktorý vyzýval obyvateľov Virgínie, aby bojkotovali britský tovar; zákony boli v roku 1770 väčšinou zrušené.

Parlament sa snažil potrestať massachusettských kolonistov za ich úlohu v Bostonskom pití čaju v roku 1774 prijatím donucovacích zákonov, ktoré Washington považoval za "zásah do našich práv a výsad". Povedal, že Američania sa nesmú podriadiť tyranským činom, pretože "zvyk a obyčaj z nás urobia rovnako krotkých a podlých otrokov, ako sú černosi, ktorým vládneme s takou svojvoľnou mocou". V júli toho istého roku spolu s Georgeom Masonom vypracovali zoznam rezolúcií pre výbor okresu Fairfax County vrátane výzvy na ukončenie obchodu s otrokmi v Atlantickom oceáne, ktoré boli prijaté.

1. augusta sa Washington zúčastnil na prvom virginskom konvente. Tam bol zvolený za delegáta prvého kontinentálneho kongresu. Keď v roku 1774 vzrástlo napätie, pomáhal vo Virgínii cvičiť milície a organizoval presadzovanie bojkotu britského tovaru, ktorý zaviedlo Kontinentálne združenie.

Americká občianska vojna vypukla 19. apríla 1775 bitkami pri Lexingtone a Concorde a obliehaním Bostonu. Keď sa Washington dozvedel tieto správy, "vytriezvel a zdesil sa" a 4. mája 1775 urýchlene opustil Mount Vernon, aby sa pripojil k druhému kontinentálnemu kongresu vo Philadelphii.

 Vrchný veliteľ (1775 – 1783) 
náhľad|Generál Washington, veliteľ kontinentálnej armády, portrét Charlesa Willsona Peala z roku 1776
14. júna 1775 Kongres vytvoril Kontinentálnu armádu a John Adams navrhol Washingtona za jej vrchného veliteľa, najmä kvôli jeho vojenským skúsenostiam a presvedčeniu, že Virgínia lepšie zjednotí kolónie. Nasledujúci deň ho Kongres jednomyseľne zvolil. Washington predstúpil pred Kongres v uniforme a 16. júna predniesol akceptačnú reč, pričom odmietol plat, hoci mu neskôr preplatili výdavky.

19. júna bol povýšený do hodnosti a Kongres ho oficiálne vymenoval za "generála a vrchného veliteľa armády Spojených kolónií a všetkých síl, ktoré boli alebo budú nimi vytvorené". Dňa 22. júna 1775 dostal pokyn prevziať velenie nad obliehaním Bostonu.

Kongres vybral jeho hlavných štábnych dôstojníkov, medzi ktorých patrili generálmajor Artemas Ward, generálny adjutant Horatio Gates, generálmajor Charles Lee, generálmajor Philip Schuyler a generálmajor Nathanael Greene. Henry Knox, mladý účtovník, urobil na Adamsa a Washingtona dojem svojimi znalosťami o výzbroji a následne bol povýšený na plukovníka a náčelníka delostrelectva. Podobne na Washingtona zapôsobila inteligencia a odvaha Alexandra Hamiltona. Neskôr ho povýšil na plukovníka a vymenoval ho za svojho pobočníka.

Spočiatku zakazoval narukovanie černochov, slobodných aj zotročených, do kontinentálnej armády. Briti videli príležitosť na rozdelenie kolónií a koloniálny guvernér Virgínie vydal proklamáciu, ktorá sľubovala otrokom slobodu, ak sa pridajú k Britom. Washington, zúfalý z nedostatku pracovných síl, koncom roka 1777 ustúpil a zrušil svoj zákaz. Na konci vojny tvorili približne desatinu Washingtonovej armády černosi. Po britskej kapitulácii sa snažil presadiť podmienky predbežnej Parížskej zmluvy (1783) tým, že získal späť otrokov oslobodených Britmi a vrátil ich do otroctva. Túto požiadavku vybavil u sira Guya Carletona 6. mája 1783. Carleton namiesto toho vydal 3 000 osvedčení o slobode a všetci bývalí otroci v New Yorku mohli odísť ešte pred tým, ako Briti koncom novembra 1783 mesto evakuovali.

 Obliehanie Bostonu 
Začiatkom roku 1775 Londýn v reakcii na rastúce povstalecké hnutie vyslal britské jednotky, aby obsadili Boston, ktoré viedol generál Thomas Gage, veliteľ britských jednotiek v Amerike. Vybudovali opevnenia, vďaka ktorým sa mesto stalo odolným voči útokom. Miestne milície obkľúčili mesto a účinne uväznili britské jednotky, čo viedlo k patovej situácii.
vľavo|náhľad|247x247bod|Washington prichádza do Bostonu 2. júla 1775, aby prevzal velenie kontinentálnej armády
Keď Washington zamieril do Bostonu, všade ho vítali a postupne sa stal symbolom vlasteneckej myšlienky. Po príchode 2. júla 1775, dva týždne po bitke pri Bunker Hille, si zriadil hlavné sídlo v Cambridgei. Keď išiel skontrolovať armádu, našiel nedisciplinovanú domobranu. Po porade inicioval reformy navrhnuté Benjaminom Franklinom: výcvik vojakov a zavedenie prísnej disciplíny. Nariadil svojim dôstojníkom, aby zisťovali schopnosti regrútov a zabezpečili tak vojenskú efektívnosť, pričom odstránil nekompetentných dôstojníkov. Požiadal Gagea, svojho bývalého nadriadeného, aby prepustil zajatých dôstojníkov patriotov z väzenia a zaobchádzal s nimi ľudsky. V októbri 1775 kráľ Juraj III. vyhlásil, že kolónie sa otvorene vzbúrili, a pre neschopnosť zbavil Gagea velenia a nahradil ho generálom Williamom Howeom.

Kontinentálnu armádu, ktorá sa do januára 1776 znížila len na 9 600 mužov v dôsledku končiacich sa krátkodobých odvodov, museli doplniť príslušníci domobrany. Čoskoro sa k nim pridal Knox s ťažkým delostrelectvom ukoristeným z pevnosti Ticonderoga. Keď rieka Charles zamrzla, Washington chcel prekročiť rieku a zaútočiť na Boston, ale generál Gates a ďalší boli proti tomu, aby nevycvičená domobrana útočila na dobre obsadené opevnenia. Namiesto toho súhlasil, že zabezpečí Dorchesterské výšiny, 100 stôp nad Bostonom, s Knoxovým delostrelectvom a pokúsi sa Britov vytlačiť.

Dňa 9. marca pod rúškom tmy Washingtonove jednotky bombardovali britské lode v bostonskom prístave. Dňa 17. marca začalo 9 000 britských vojakov a lojalistov chaotickú desaťdňovú evakuáciu na palube 120 lodí. Krátko nato Washington vstúpil do mesta s 500 mužmi s výslovným rozkazom mesto nevyrabovať. Zdržal sa uplatňovania vojenskej moci v Bostone a civilné záležitosti ponechal v rukách miestnych orgánov.Kongres spočiatku riadil vojnové úsilie v júni 1776 prostredníctvom výboru známeho ako "Rada pre vojnu a výzbroj"; v júli 1777 ju vystriedala Rada pre vojnu, ktorá nakoniec zahŕňala aj členov armády.

 New York a New Jersey 

 Bitka o Long Island 
náhľad|230x230bod|Bitka o Long Island, obraz Alonza Chappela z roku 1858
Po víťazstve pri Bostone Washington správne odhadol, že Briti sa vrátia do New Yorku, bašty lojalistov, a podniknú odvetu. Do mesta dorazil 13. apríla 1776 a nariadil výstavbu opevnení, aby zmaril očakávaný britský útok. Svojim okupačným jednotkám tiež nariadil, aby sa k civilistom a ich majetku správali s úctou, aby sa vyhli zneužívaniu, ktorému boli Bostončania vystavení zo strany britských vojsk.

Howe prepravil svoju zásobovanú armádu spolu s britskou flotilou z Halifaxu do New Yorku. George Germain, ktorý riadil britské vojnové ťaženie v Anglicku, veril, že ho možno vyhrať jedným "rozhodujúcim úderom". Britské sily vrátane viac ako sto lodí a tisícov vojakov začali 2. júla prichádzať na Staten Island, aby obliehali mesto. Po tom, ako bola 4. júla jednomyseľne prijatá Deklarácia nezávislosti, Washington 9. júla informoval svojich vojakov, že Kongres vyhlásil spojené kolónie za "slobodné a nezávislé štáty".

Howeove vojsko malo celkovo 32 000 pravidelných vojakov a pomocných hessenských jednotiek a Washingtonovo vojsko pozostávalo z 23 000, väčšinou odvedencov a domobrany. V auguste sa Howe vylodil s 20 000 vojakmi pri Gravesende v Brooklyne a priblížil sa k Washingtonovým opevneniam. Na odpor svojich generálov sa Washington rozhodol bojovať na základe nepresných informácií, že Howeova armáda má len vyše 8 000 vojakov. V bitke o Long Island Howe zaútočil na Washingtonovo krídlo a spôsobil 1 500 strát patriotov, pričom Briti utrpeli 400 strát. Washington ustúpil a dal pokyn generálovi Williamovi Heathovi, aby získal riečne plavidlá. Generál William Alexander 30. augusta zadržal Britov a kryl ich, zatiaľ čo armáda sa za tmy dostala cez East River na Manhattan bez strát na životoch a materiáloch, hoci Alexander bol zajatý. Howea povzbudilo víťazstvo na Long Islande a márne vyslal Washingtona ako "George Washington, Esq.", aby vyjednal mier. Washington to odmietol a žiadal, aby ho oslovovali podľa diplomatického protokolu ako generála a spolubojovníka, nie ako "rebela", aby jeho mužov v prípade zajatia ako takých neobesili. Kráľovské námorníctvo bombardovalo nestabilné pozemné opevnenia na dolnom Manhattane. Napriek obavám Washington poslúchol radu generálov Greena a Putnama, aby bránil pevnosť Fort Washington. Nepodarilo sa im ju udržať; Washington pevnosť opustil a nariadil svojej armáde, aby sa vydala na sever k White Plains.

Prenasledovanie Howea ho prinútilo ustúpiť cez rieku Hudson do pevnosti Fort Lee, aby sa vyhol obkľúčeniu. Howe sa v novembri vylodil so svojimi jednotkami na Manhattane a dobyl pevnosť Fort Washington, pričom Američanom spôsobil vysoké straty. Washington bol zodpovedný za oddialenie ústupu, hoci z neho obviňoval Kongres a generála Greena. Loajalisti v New Yorku považovali Howea za osloboditeľa a šírili fámu, že Washington mesto podpálil. Morálka patriotov dosiahla najnižšiu úroveň, keď bol Lee zajatý. Washingtonova armáda, ktorej počet sa teraz znížil na 5 400 vojakov, ustupovala cez New Jersey a Howe prerušil prenasledovanie, aby sa usadil v New Yorku.

 Prechod cez rieku Delaware, Trenton a Princeton 
náhľad|244x244bod|Washington prechádza cez Delaware, portrét Emanuela Leutzeho z roku 1851
Washington prekročil rieku Delaware do Pensylvánie, kde sa k nemu pripojil Leeho zástupca generál John Sullivan s ďalšími 2 000 vojakmi. Budúcnosť kontinentálnej armády bola kvôli nedostatku zásob, krutej zime, končiacim sa odvodom a dezerciám otázna. Washington bol sklamaný, že mnohí obyvatelia New Jersey boli lojalisti alebo skeptickí voči nezávislosti.

Howe rozdelil svoju armádu a umiestnil hessenskú posádku v Trentone, aby udržala západnú časť New Jersey a východné pobrežie Delaware. Washington a jeho generáli zúfalo túžili po víťazstve, a tak vymysleli prekvapivý útok na Trenton. Armáda mala prekročiť Delaware v troch divíziách: jednu viedol Washington (2 400 vojakov), druhú generál James Ewing (700) a tretiu plukovník John Cadwalader (1 500). Jednotky sa potom mali rozdeliť, pričom Washington mal ísť po ceste Penningtonovej Road a generál Sullivan na juh po brehu rieky.
náhľad|244x244bod|Prechod rieky Delaware, portrét Thomasa Sullyho z roku 1819
Washington nariadil 97 km dlhé hľadanie durhamských lodí na prepravu svojej armády a zničenie plavidiel, ktoré by mohli použiť Briti. Osobne riskoval zajatie, keď sám obkľúčil pobrežie Jersey vedúce k prechodu. Prekročil Delaware v noci na Vianoce 1776. Jeho muži ho nasledovali cez ľadom zahatanú rieku z McConkey's Ferry, pričom na jedno plavidlo pripadalo 40 mužov. Vietor rozčeril vodu a zasypalo ich krupobitie, ale 26. decembra o tretej hodine ráno sa dostali na druhú stranu bez strát. Knox sa zdržal, riadil splašené kone a asi 18 poľných diel na prievoze s plochým dnom. Cadwaladerovi a Ewingovi sa nepodarilo prejsť kvôli ľadu a silným prúdom. Keď Knox dorazil, Washington radšej pokračoval do Trentonu, než aby riskoval, že ho zbadajú pri návrate jeho armády do Pensylvánie.
náhľad|244x244bod|Zajatie hessenskej armády pri Trentone, 26. decembra 1776, portrét Johna Trumbulla zobrazujúci bitku pri Trentone
Vojská spozorovali hessenské pozície necelé 2 km od Trentonu, preto Washington rozdelil svoje jednotky do dvoch kolón a zhromaždil svojich mužov: "Vojaci držte sa svojich dôstojníkov. Preboha, držte sa pri svojich dôstojníkoch." Obe kolóny sa rozdelili na birminghamskej križovatke. Kolóna generála Greena obsadila hornú cestu Ferry Road, ktorú viedol Washington, a kolóna generála Sullivana postupovala po River Road. Američania pochodovali v snehovej búrke a snežení. Mnohí boli bez topánok, so zakrvavenými nohami a dvaja zomreli na následky vyčerpania. Za úsvitu Washington s pomocou plukovníka Knoxa a delostrelectva viedol svojich mužov do prekvapivého útoku na nič netušiacich Hessanov a ich veliteľa plukovníka Johanna Ralla. Hesenskí vojaci mali 22 mŕtvych vrátane plukovníka Ralla, 83 zranených a 850 zajatých aj so zásobami.

Washington ustúpil cez Delaware do Pensylvánie a 3. januára 1777 sa vrátil do New Jersey, kde v Princetone zaútočil na britské pravidelné jednotky, pričom 40 Američanov bolo zabitých alebo zranených a 273 Britov bolo zabitých alebo zajatých. Americkí generáli Hugh Mercer a John Cadwalader boli Britmi zahnaní späť, keď bol Mercer smrteľne zranený. Washington prišiel a viedol mužov do protiútoku, ktorí postúpili do vzdialenosti 27 m od britskej línie.

Niektoré britské jednotky po krátkom boji ustúpili, zatiaľ čo iné sa uchýlili do Nassau Hall, ktorá sa stala terčom del plukovníka Alexandra Hamiltona. Washingtonove jednotky zaútočili, Briti sa vzdali za menej ako hodinu a 194 vojakov zložilo zbrane. Howe sa stiahol do New Yorku, kde jeho armáda zostala nečinná až do začiatku nasledujúceho roka. Washington sa usadil v zimnom tábore v hostinci Jacoba Arnolda v Morristowne v štáte New Jersey, zatiaľ čo dostával muníciu z baní Hibernia. Počas pobytu v Morristowne Washingtonove jednotky narušili britské zásobovacie línie a vyhnali ich z časti New Jersey.

Počas svojho pobytu v Morristowne nariadil očkovanie kontinentálnych jednotiek proti kiahňam. Bolo to v rozpore so želaním Kontinentálneho kongresu, ktorý vydal proklamáciu zakazujúcu očkovanie, ale Washington sa obával rozšírenia kiahní v armáde. Hromadné očkovanie sa ukázalo ako úspešné, vyskytli sa len ojedinelé infekcie a choroba nespôsobila nespôsobilosť žiadneho pluku.

Briti stále kontrolovali New York a mnohí vojaci patriotov sa po náročnej zimnej kampani znovu neprihlásili alebo dezertovali. Kongres zaviedol vyššie odmeny za opätovné zaradenie do armády a tresty za dezerciu, aby dosiahol zvýšenie počtu vojakov. Zo strategického hľadiska boli Washingtonove víťazstvá pri Trentone a Princetone kľúčové; oživili morálku patriotov a potlačili britskú stratégiu, ktorá spočívala v demonštrácii zdrvujúcej sily a následnej ponuke veľkorysých podmienok, čím zmenili priebeh vojny. Vo februári 1777 sa správa o amerických víťazstvách dostala do Londýna a Briti si uvedomili, že vlastenci môžu požadovať bezpodmienečnú nezávislosť.

 Philadelphia 

 Brandywine, Germantown a Saratoga 
V júli 1777 viedol britský generál John Burgoyne kampaň na juh od Quebecu cez jazero Champlain a znovu dobyl pevnosť Ticonderoga s cieľom rozdeliť si Nové Anglicko vrátane kontroly nad riekou Hudson. Generál Howe v Britmi okupovanom New Yorku však pochybil a svoju armádu odviedol na juh do Philadelphie namiesto toho, aby sa po rieke Hudson pripojil k Burgoynovi pri Albany.

Washington a Gilbert du Motier, markíz de Lafayette sa ponáhľali do Philadelphie, aby sa stretli s Howeom. V bitke pri Brandywine 11. septembra 1777 Howe Washingtona predbehol a bez odporu vpochodoval do hlavného mesta štátu vo Philadelphii. V októbri zlyhal útok patriotov proti Britom pri Germantowne.

V štáte New York viedol patriotov generál Horatio Gates. Washington, znepokojený Burgoynovým pohybom na juh, poslal na sever posily s generálmi Benedictom Arnoldom, svojím najagresívnejším poľným veliteľom, a Benjaminom Lincolnom. Dňa 7. októbra 1777 sa Burgoyne pokúsil obsadiť Bemis Heights, ale Howe ho izoloval od podpory. Bol nútený ustúpiť k Saratoge a po bitkách pri Saratoge sa nakoniec vzdal. Ako Washington predpokladal, Gatesovo víťazstvo dodalo odvahu jeho kritikom.

Životopisec John Alden tvrdí: "Bolo nevyhnutné, aby sa porovnávali porážky Washingtonových vojsk a súčasné víťazstvo vojsk v hornom New Yorku." Obdiv k Washingtonovi upadal, vrátane malej podpory zo strany Johna Adamsa.

 Valley Forge a Monmouth 
vľavo|náhľad|230x230bod|Washington a Lafayette vo Valley Forge, portrét Johna Warda Dunsmorea z roku 1907
Washington a jeho kontinentálna armáda s 11 000 mužmi sa v decembri 1777 presunuli do zimného tábora Valley Forge severne od Philadelphie. Tam stratili 2 000 až 3 000 mužov v dôsledku chorôb a nedostatku potravín, oblečenia a prístrešia. Briti boli pohodlne ubytovaní vo Philadelphii a za zásoby platili v librách, zatiaľ čo Washington zápasil so znehodnotenou americkou papierovou menou. V lesoch sa čoskoro vyčerpala zver. Vo februári čelil zníženej morálke a zvýšenému počtu dezercií vo svojich jednotkách.

Vnútorná vzbura jeho dôstojníkov, ktorú viedol generálmajor Thomas Conway, podnietila niektorých členov Kongresu, aby uvažovali o odvolaní Washingtona z velenia. Washingtonovi prívrženci sa postavili na odpor a po dlhom zvažovaní sa od tejto záležitosti upustilo. Po odhalení sprisahania sa Conway Washingtonovi ospravedlnil, rezignoval a vrátil sa do Francúzska.
náhľad|270x270bod|Washington zhromažďuje vojsko pri Monmouthe, portrét od Emanuela Leutzeho z roku 1854 zobrazujúci Washingtona v bitke pri Monmouthe
Washington sa opakovane obrátil na Kongres so žiadosťou o poskytnutie proviantu. Prijal kongresovú delegáciu, aby preverila podmienky armády, a vyjadril naliehavosť situácie vyhlásením: "Niečo sa musí urobiť. Musia sa urobiť dôležité zmeny." Odporučil Kongresu, aby urýchlil zásobovanie, a Kongres súhlasil s posilnením a financovaním zásobovacích liniek armády reorganizáciou komisariátu. Koncom februára začali prichádzať zásoby. Medzitým neustály dril baróna Friedricha Wilhelma von Steubena premenil washingtonských regrútov do konca zimného tábora na disciplinovanú bojovú jednotku. Za jeho služby Washington povýšil von Steubena na generálmajora a vymenoval ho za náčelníka štábu.

Začiatkom roku 1778 Francúzi reagovali na Burgoynovu porážku a uzavreli s Američanmi spojeneckú zmluvu. Kongres ratifikoval zmluvu v máji, čo sa rovnalo francúzskemu vyhláseniu vojny Británii. V máji 1778 Howe odstúpil a nahradil ho sir Henry Clinton.

V júni toho roku Briti evakuovali Philadelphiu a prešli do New Yorku a Washington zvolal vojnovú radu zloženú z amerických a francúzskych generálov. Rozhodol sa pre čiastočný útok na ustupujúcich Britov v bitke pri Monmouthe. Generáli Charles Lee a Lafayette sa bez Washingtonovho vedomia presunuli so 4 000 mužmi a 28. júna svoj prvý útok zbabrali. Washington Leeho vystriedal a po rozsiahlej bitke dosiahol nerozhodný výsledok. Za súmraku Briti pokračovali v ústupe do New Yorku a Washington presunul svoju armádu mimo mesta. Monmouth bol jeho poslednou bitkou na severe.

 Špionáž vo West Pointe 
Washington sa stal prvým americkým špionážnym veliteľom, keď navrhol špionážny systém proti Britom. V roku 1778 major Benjamin Tallmadge na jeho pokyn vytvoril špionážnu sieť Culper Ring, ktorá mala tajne zbierať informácie o Britoch v New Yorku. Washington si nepovšimol prejavy nelojálnosti Benedicta Arnolda, ktorý sa vyznamenal v mnohých kampaniach vrátane invázie do Quebecu a bitky pri Saratoge.

V roku 1780 začal Arnold poskytovať britskému špiónovi Johnovi Andrému citlivé informácie, ktoré mali za cieľ kompromitovať Washingtona a obsadiť West Point, kľúčovú americkú obrannú pozíciu na rieke Hudson. Historici Nathaniel Philbrick a Ron Chernow uviedli, že možnými dôvodmi Arnoldovho zbehnutia bol jeho hnev z toho, že prišiel o povýšenia na úkor nižších dôstojníkov, alebo opakované urážky zo strany Kongresu. Bol tiež hlboko zadlžený, profitoval z vojny a bol sklamaný nedostatočnou Washingtonovou podporou počas prípadného vojenského súdu.

Po opakovaných žiadostiach Washington súhlasil, že Arnoldovi v auguste zverí velenie vo West Pointe. Dňa 21. septembra sa Arnold stretol s Andrém a odovzdal mu plány na prevzatie posádky. Pri návrate do britských línií Andrého zajala domobrana, ktorá plány odhalila; keď sa Arnold 24. septembra dozvedel správu o Andrého zajatí, počas čakania na privítanie a raňajky s Washingtonom okamžite utiekol na loď HMS Vulture, ktorá Andrého priviezla do West Pointu, a utiekol do New Yorku.

Keď sa Washington dozvedel o Arnoldovej zrade, odvolal veliteľov, ktorí boli pod Arnoldom rozmiestnení na kľúčových miestach okolo pevnosti, aby zabránil akejkoľvek spoluvine. Prevzal osobné velenie vo West Pointe a reorganizoval jeho obranu. Proces s Andrém za špionáž sa skončil rozsudkom smrti. André bol 2. októbra 1780 obesený, napriek jeho žiadosti o zastrelenie, aby odradil ďalších špiónov.

 Južanské divadlo a Yorktown 
náhľad|265x265bod|Generáli Washington a Rochambeau vydávajú posledné rozkazy pred začatím obliehania Yorktownu v Yorktowne vo Virgínii v septembri 1781.
Koncom roka 1778 generál Clinton poslal z New Yorku do Georgie 3 000 vojakov a začal južanskú inváziu proti mestu Savannah, ktorých posilnilo 2 000 britských a lojalistických vojakov. Odrazili útok amerických vlastencov a francúzskych námorných síl, čo posilnilo britské vojnové úsilie.

V júni 1778 sa irokézski bojovníci spojili s lojalistickými rangermi pod vedením Waltera Butlera a zabili viac ako 200 pohraničníkov, čím spustošili údolie Wyoming Valley v severovýchodnej Pensylvánii. V polovici roku 1779 v reakcii na tento a ďalšie útoky na mestá v Novom Anglicku nariadil Washington generálovi Johnovi Sullivanovi, aby viedol vojenskú výpravu s cieľom vytlačiť Irokézov z New Yorku " totálnym zničením a zdevastovaním" ich dedín a vzatím ich žien a detí ako rukojemníkov. Výprava systematicky ničila irokézske dediny a zásoby potravín a prinútila najmenej 5 036 Irokézov utiecť do britskej Kanady. Počas tejto kampane priamo zahynulo niekoľko stoviek Irokézov, ale podľa historika Rhiannona Koehlera bol jej celkový výsledok zníženie počtu Irokézov o polovicu. Neboli schopní prežiť krutú zimu v rokoch 1779 - 1780; niektorí historici dnes kampaň označujú za genocídu.

Washingtonove jednotky sa utáborili v Morristowne v New Jersey, kde ich čakala najhoršia zima za celú vojnu s teplotami hlboko pod bodom mrazu. Newyorský prístav bol zamrznutý, sneh pokrýval zem celé týždne a vojaci mali opäť nedostatok zásob.

V januári 1780 Clinton zhromaždil 12 500 vojakov a zaútočil na Charleston v Južnej Karolíne, kde porazil generála Benjamina Lincolna. Do júna obsadili juhokarolínsky Piedmont. Clinton sa vrátil do New Yorku a ponechal 8 000 vojakov pod velením generála Charlesa Cornwallisa. Kongres nahradil Lincolna Horatiom Gatesom; po jeho neúspechu v bitke pri Camdene ho nahradil Nathanael Greene, pôvodný Washingtonov kandidát, avšak Briti mali juh pevne pod kontrolou. Washington však získal novú vojenskú podporu, keď sa Lafayette vrátil z Francúzska s ďalšími loďami, mužmi a zásobami a v júli 1780 dorazilo do Newportu na Rhode Islande 5 000 francúzskych vojenských veteránov pod vedením maršala Rochambeaua. Potom sa vylodili francúzske námorné sily pod vedením admirála de Grasseho.

Washingtonova armáda sa v decembri 1780 presunula do zimného tábora v New Windsore v štáte New York; vyzval Kongres a štátnych úradníkov, aby urýchlili zásobovanie, aby armáda "nemusela naďalej zápasiť s rovnakými ťažkosťami, aké znášala doteraz". Dňa 1. marca 1781 Kongres ratifikoval články Konfederácie, ale vláda, ktorá nadobudla platnosť 2. marca, nemala právomoc vyberať dane a štáty držala len voľne pohromade.

Generál Clinton poslal Benedicta Arnolda, teraz už britského brigádneho generála s 1 700 vojakmi, do Virgínie, aby obsadil Portsmouth a podnikol nájazdy na vojská patriotov; Washington reagoval vyslaním Lafayetta na juh, aby čelil Arnoldovým aktivitám. Washington pôvodne dúfal, že prenesie boj do New Yorku, odláka britské jednotky z Virgínie a ukončí vojnu tam, ale Rochambeau mu poradil, že Cornwallis vo Virgínii je lepším cieľom. De Grasseova flotila dorazila k pobrežiu Virgínie a odrezala Britom ústup. Washington, vidiac výhodu, podnikol fingovaný útok na Clintona v New Yorku a potom zamieril na juh do Virgínie.

 Yorktown 
Obliehanie Yorktownu bolo rozhodujúcim víťazstvom spojených vojsk kontinentálnej armády pod velením Washingtona, francúzskej armády pod velením generála grófa de Rochambeaua a francúzskeho námorníctva pod velením admirála de Grasseho. Dňa 19. augusta sa začal pochod na Yorktown pod vedením Washingtona a Rochambeaua, ktorý je dnes známy ako "slávny pochod". Washington velil armáde pozostávajúcej zo 7 800 Francúzov, 3 100 príslušníkov domobrany a 8 000 kontinentálnych vojakov. Keďže nemal skúsenosti s obliehacími vojnami, často sa spoliehal na úsudok generála Rochambeaua a na jeho rady. Napriek tomu Rochambeau nikdy nespochybnil autoritu Washingtona ako veliteľa bitky.

Koncom septembra patrioticko-francúzske oddiely obkľúčili Yorktown, obkľúčili britskú armádu a znemožnili prísun britských posíl z Clintonovej pevnosti na severe, zatiaľ čo francúzske námorníctvo zvíťazilo v bitke pri Chesapeake. Záverečná americká ofenzíva sa začala Washingtonovým výstrelom. Obliehanie sa skončilo britskou kapituláciou 19. októbra 1781; viac ako 7 000 britských vojakov sa stalo vojnovými zajatcami. Washington rokoval o podmienkach kapitulácie dva dni a oficiálna ceremónia podpísania sa uskutočnila 19. októbra; Cornwallis vyhlásil, že je chorý a nemôže sa zúčastniť, a ako svojho zástupcu poslal generála Charlesa O'Hara. Ako gesto dobrej vôle Washington usporiadal večeru pre amerických, francúzskych a britských generálov, ktorí sa bratali v priateľských vzťahoch a navzájom sa stotožňovali ako príslušníci rovnakej profesionálnej vojenskej kasty.

Potom Washington presunul armádu do New Windsoru v štáte New York, kde zostala umiestnená až do podpísania Parížskej zmluvy 3. septembra 1783, ktorá formálne ukončila vojnu. Hoci k mierovej zmluve došlo až dva roky po skončení bitky, Yorktown sa ukázal byť poslednou významnou bitkou alebo kampaňou vojny za nezávislosť, pričom britský parlament súhlasil s ukončením bojov v marci 1782.

 Demobilizácia a odstúpenie z funkcie 
vľavo|náhľad|286x286pixelů|Generál George Washington rezignuje na svoju funkciu, portrét Johna Trumbulla z roku 1824
Keď sa v apríli 1782 začali mierové rokovania, Briti aj Francúzi začali postupne evakuovať svoje jednotky. Keďže americká pokladnica bola prázdna, nezaplatení a vzbúrení vojaci si vynútili prerušenie zasadania Kongresu. V marci 1783 Washington úspešne upokojil Newburghské sprisahanie, plánovanú munitu amerických dôstojníkov; Kongres prisľúbil každému z nich päťročný bonus. Washington predložil vyúčtovanie výdavkov vo výške 450 000 dolárov, ktoré zálohovo poskytol armáde, čo v by v roku 2022 predstavovalo 9,15 milióna dolárov. Účet bol vyrovnaný, hoci sa v ňom údajne nejasne uvádzali veľké sumy a zahŕňal aj výdavky, ktoré jeho manželka vynaložila vďaka návštevám v jeho hlavnom veliteľstve.

Nasledujúci mesiac začal výbor Kongresu pod vedením Alexandra Hamiltona prispôsobovať armádu na mierové obdobie. V auguste 1783 Washington poskytol výboru pohľad na armádu vo svojich Sentimentoch o mierovom zriadení, v ktorých Kongresu odporučil zachovať stálu armádu, vytvoriť "národnú domobranu" zo samostatných štátnych jednotiek a zriadiť námorníctvo a národnú vojenskú akadémiu.

Parížska zmluva bola podpísaná 3. septembra 1783 a Británia oficiálne uznala americkú nezávislosť. Washington rozpustil svoju armádu a 2. novembra predniesol svojim vojakom rozlúčkový prejav. V tomto čase dohliadal na evakuáciu britských jednotiek v New Yorku, kde bol vítaný sprievodmi a oslavami. Spolu s guvernérom Georgeom Clintonom prevzal 25. novembra formálne vládu nad mestom.

Začiatkom decembra 1783 sa rozlúčil so svojimi dôstojníkmi vo Fraunces Tavern a krátko nato odstúpil z funkcie vrchného veliteľa. Pri poslednom vystúpení v uniforme predniesol vyhlásenie pred Kongresom: "Považujem za nevyhnutnú povinnosť uzavrieť tento posledný slávnostný akt svojho úradného života tým, že zverím záujmy našej najdrahšej krajiny do ochrany všemohúceho Boha a tých, ktorí nad nimi majú dohľad, do jeho svätej ochrany." Jeho rezignácia sa stretla s uznaním doma i v zahraničí a ukázala skeptickému svetu, že nová republika sa nezvrhne v chaos.Thomas Jefferson ho chválil za jeho "umiernenosť a cnosť" pri vzdávaní sa velenia. Keď maliar Benjamin West informoval kráľa Juraja III. o Washingtonových plánoch, údajne poznamenal: "Ak to urobí, bude to najväčší muž na svete."

V tom istom mesiaci bol vymenovaný za generálneho prezidenta The Society of the Cincinnati (spoločnosť Cincinnati), novozaloženého dedičného bratstva dôstojníkov revolučnej vojny. Túto funkciu vykonával do konca svojho života.The Society of the Cincinnati založil Henry Knox v máji 1783, aby sa zachovala pamiatku na vojnu za nezávislosť a založilo bratstvo dôstojníkov. Bola pomenovaná podľa Cincinnata, slávneho rímskeho vojenského vodcu, ktorý sa vzdal svojej funkcie po rímskom víťazstve pri Algide (458 pred n. l.). Mal však výhrady voči niektorým predpisom spoločnosti vrátane požiadaviek na dedičnosť pri členstve a prijímania peňazí od zahraničných záujmov.

 Raná republika (1783 – 1789) 

 Návrat na Mount Vernon 

Washington sa túžil vrátiť domov po tom, čo strávil v Mount Vernone len desať dní z celkových 8+1⁄2 rokov vojny. Prišiel na Štedrý deň, potešený, že je 

"oslobodený od ruchu tábora a rušných scén verejného života". Bol celebritou a počas návštevy svojej matky vo Fredericksburgu vo februári 1784 ho oslavovali a na Mount Vernon neustále prichádzali návštevníci, ktorí mu chceli vzdať úctu.

Obnovil svoje záujmy v projektoch Great Dismal Swamp a Potomac Canal, ktoré začal pred vojnou, hoci ani jeden z nich mu nepriniesol žiadne dividendy, a podnikol 34-dňovú, 1 090 km dlhú cestu, aby skontroloval svoje pozemky v Ohiu. Dohliadal na dokončenie prestavby v Mount Vernone, ktorá premenila jeho sídlo na kaštieľ, ktorý sa zachoval dodnes - hoci jeho finančná situácia nebola dobrá. Veritelia mu platili znehodnotenou vojnovou menou a dlhoval značné sumy na daniach a mzdách. Mount Vernon počas jeho neprítomnosti neprinášal žiadny zisk a v dôsledku moru a zlého počasia zaznamenával stále slabú úrodu. Jeho majetok zaznamenal v roku 1787 už jedenásty rok deficit a vyhliadky na zlepšenie boli malé.

Aby sa jeho majetok stal opäť výnosným, pustil sa do novej úpravy terénu a podarilo sa mu vypestovať celý rad rýchlo rastúcich stromov a miestnych kríkov. Začal tiež chovať mulice po tom, ako mu španielsky kráľ Karol III. v roku 1784 daroval španielskeho somára. V tom čase bolo v Spojených štátoch málo mulov a on veril, že prinesú revolúciu v poľnohospodárstve a doprave.

 Ústavný konvent v roku 1787 
náhľad|271x271bod|Scéna pri podpise Ústavy Spojených štátov, portrét Howarda Chandlera Christyho z roku 1940, ktorý zobrazuje Washingtona ako predsedajúceho ústavnodarného zhromaždenia v roku 1787.
Pred návratom do súkromného života v júni 1783 vyzval na vytvorenie silnej únie. Hoci sa obával, že by mohol byť kritizovaný za zasahovanie do občianskych záležitostí, poslal štátom okružný list, v ktorom tvrdil, že články Konfederácie nie sú viac ako "lano z piesku". Veril, že národ je na pokraji "anarchie a zmätku", je zraniteľný voči zahraničným intervenciám a že národná ústava by zjednotila štáty pod silnou ústrednou vládou.

Keď v Massachusetts vypuklo Shaysovo povstanie kvôli zdaneniu, bol ešte viac presvedčený, že je potrebná národná ústava. Niektorí nacionalisti sa obávali, že nová republika upadá do bezprávia, a 11. septembra 1786 sa stretli v Annapolise, aby požiadali Kongres o revíziu článkov Konfederácie. Jednou z ich najväčších snáh bolo presvedčiť Washingtona, aby sa na zasadnutí zúčastnil. Kongres súhlasil s ústavným konventom, ktorý sa mal konať na jar 1787 vo Philadelphii, pričom každý štát mal vyslať svojich delegátov.

4. decembra 1786 bol zvolený za vodcu virginskej delegácie, ale 21. decembra ju odriekol. Mal obavy o legálnosť konventu a radil sa s Jamesom Madisonom, Henrym Knoxom a ďalšími. Presvedčili ho, aby sa zúčastnil, pretože jeho prítomnosť by mohla podnietiť neochotné štáty, aby vyslali delegátov, a uľahčiť cestu ratifikačnému procesu a zároveň dodať konventu legitímnosť. Dňa 28. marca oznámil guvernérovi Edmundovi Randolphovi, že sa zúčastní na konvente, ale dal jasne najavo, že je k účasti nabádaný.

Do Philadelphie prišiel 9. mája 1787, hoci sa zhromaždenie zišlo až 25. mája. Benjamin Franklin ho navrhol za predsedu konventu a bol jednomyseľne zvolený za generálneho prezidenta. Cieľom konventu, ktorý si stanovili štáty, bolo revidovať články Konfederácie a nová vláda mala vzniknúť, keď bude výsledný dokument "riadne potvrdený niekoľkými štátmi". Randolph 27. mája, v tretí deň konventu, predstavil Madisonov virgínsky plán. Vyzýval k vytvoreniu úplne novej ústavy a suverénnej národnej vlády, čo Washington veľmi odporúčal.

10. júla napísal Alexandrovi Hamiltonovi: "Takmer už neverím v priaznivý výsledok rokovania nášho konventu, a preto ľutujem, že som mal v tejto záležitosti akékoľvek zastúpenie." O konečnej verzii hlasovalo a 17. septembra 1787 ju podpísalo 39 z 55 delegátov.

 Rektor na univerzite William & Mary 
V roku 1788 sa rada návštevníkov College of William & Mary rozhodla obnoviť funkciu rektora a 18. januára zvolila Washingtona do tejto funkcie. Rektor kolégia Samuel Griffin mu napísal list, v ktorom ho pozval na tento post, a Washington v liste z 30. apríla 1788 prijal funkciu 14. rektora College of William & Mary. Vo funkcii pokračoval počas svojho pôsobenia na poste prezidenta až do svojej smrti 14. decembra 1799.

 Prvé prezidentské voľby 

Delegáti Konventu predpokladali, že Washington bude prezidentom, a ponechali na ňom, aby po zvolení definoval svoj úrad.Od roku 1774 zastávalo funkciu predsedu Kontinentálneho kongresu 14 mužov, ktorí však nemali žiadny vzťah k prezidentskému úradu ustanovenému v článku II ústavy. Podľa článkov Konfederácie Kongres nazýval svojho predsedu "prezidentom Spojených štátov v zhromaždení Kongresu", ale táto funkcia nemala žiadne celoštátne výkonné právomoci.

Štátni volitelia podľa ústavy hlasovali o prezidentovi 4. februára 1789 a Washington tušil, že väčšina republikánov za neho nehlasovala. Predpísaný dátum 4. marec uplynul bez toho, aby Kongres dosiahol kvórum na sčítanie hlasov, ale kvórum sa dosiahlo 5. apríla. Hlasy boli spočítané nasledujúci deň a Washington získal väčšinu hlasov voličov z každého štátu. O jeho zvolení za prezidenta ho informoval tajomník Kongresu Charles Thomson. John Adams získal druhý najvyšší počet hlasov a bol zvolený za viceprezidenta. Napriek tomu, že pociťoval "úzkostné a bolestivé pocity" z odchodu z Mount Vernonu, 16. apríla odcestoval do New Yorku, kde sa mal zúčastniť na inaugurácii.

 Prezidentovanie (1789 – 1797) 
náhľad|Prezident George Washington, portrét Gilberta Stuarta z roku 1795

Washington bol inaugurovaný 30. apríla 1789, keď zložil prísahu vo Federal Hall v New Yorku.Diskutovalo sa o tom, či Washington pridal na koniec prísahy slová "k tomu mi dopomáhaj Boh". Jeho koč viedla domobrana a pochodujúca hudobná skupina a za ním nasledovali štátnici a zahraniční hodnostári v inauguračnom sprievode s 10-tisícovým davom. Kanclér Robert R. Livingston zložil prísahu s použitím Biblie, ktorú poskytli slobodomurári, a potom domobrana vypálila salvu z 13 pištolí. Washington v rokovacej sále Senátu prečítal prejav, v ktorom žiadal, "aby všemohúca bytosť... posvätila slobody a šťastie ľudu Spojených štátov". Hoci si želal slúžiť bez platu, Kongres trval na tom, aby ho prijal, a neskôr mu poskytol 25 000 dolárov ročne na pokrytie nákladov spojených s prezidentským úradom, čo sa dnes rovná 6,14 milióna dolárov. Washington napísal Jamesovi Madisonovi: "Keďže v našej situácii bude prvé zo všetkého zodpovedať precedensu, zbožne si želám, aby tieto precedensy boli upevnené na pravdivých princípoch." Na tento účel uprednostnil titul "pán prezident" pred majestátnejšími názvami navrhovanými Senátom vrátane "Jeho Excelencia" a "Jeho Výsosť prezident". Medzi jeho výkonné precedensy patrili inauguračný prejav, posolstvá Kongresu a kabinetná forma výkonnej moci. 

Po prvom funkčnom období plánoval odstúpiť, ale politické boje ho presvedčili, aby zostal vo funkcii. Bol schopným administrátorom a odhadcom talentu a charakteru a pravidelne sa rozprával s vedúcimi rezortov, aby si nechal od nich poradiť. Toleroval opačné názory napriek obavám, že demokratický systém povedie k politickému násiliu, a uskutočnil hladký prechod moci na svojho nástupcu. Počas celého svojho prezidentovania zostal nestranícky a bol proti rozdeľovaniu politických strán, ale uprednostňoval silnú centrálnu vládu, sympatizoval s federalistickou formou vlády a bol nedôverčivý voči republikánskej opozícii. 

Rešil veľké problémy. Stará Konfederácia nemala dostatok právomocí na zvládnutie svojej pracovnej záťaže, mala slabé vedenie, žiadnu výkonnú moc, malú byrokraciu úradníkov, veľký dlh, bezcenné papierové peniaze a žiadnu právomoc stanovovať dane. Mal za úlohu zostaviť výkonné ministerstvo a pri výbere jeho úradníkov sa spoliehal na rady Tobiasa Leara. Británia sa odmietla vzdať svojich pevností na americkom Západe a barbarskí piráti lovili americké obchodné lode v Stredozemnom mori ešte predtým, ako mali Spojené štáty námorníctvo. 

 Kabinet a výkonné orgány 
V roku 1789 Kongres vytvoril výkonné orgány, vrátane ministerstva zahraničných vecí v júli, ministerstva vojny v auguste a ministerstva financií v septembri. Washington vymenoval Edmunda Randolpha za generálneho prokurátora, Samuela Osgooda za generálneho poštmajstra, Thomasa Jeffersona za ministra zahraničných vecí, Henryho Knoxa za ministra vojny a Alexandra Hamiltona za ministra financií. Washingtonov kabinet sa stal poradným a konzultačným orgánom, ktorý nemal mandát stanovený ústavou.

Členovia tohto kabinetu vytvorili súperiace politické strany s ostro protichodnými názormi, čo sa najostrejšie prejavilo medzi Hamiltonom a Jeffersonom. Washington obmedzil rokovania kabinetu na témy, ktoré si sám zvolil, bez toho, aby sa zúčastňoval na diskusiách. Občas si písomne vyžiadal stanoviská kabinetu a od vedúcich rezortov očakával, že budú súhlasne plniť jeho rozhodnutia.

 Vnútroštatné problémy 
Washington bol apolitický a bol proti vytváraniu strán, pretože sa domnieval, že konflikty by oslabili republikanizmus. Pri využívaní svojho práva veta bol veľmi zdržanlivý a napísal: "Dávam svoj podpis pod mnohé návrhy zákonov, s ktorými sa môj úsudok rozchádza..."

Jeho najbližší poradcovia vytvorili dve frakcie, ktoré predznamenali systém prvej strany. Minister financií Alexander Hamilton vytvoril Federalistickú stranu, aby podporil národný úver a finančne silný národ. Štátny tajomník Thomas Jefferson sa postavil proti Hamiltonovmu programu a založil stranu republikánov. Washington však uprednostňoval Hamiltonov program a ten sa nakoniec začal realizovať - čo viedlo k ostrým sporom.

Washington vyhlásil 26. november 1789 za deň vďakyvzdania, aby podporil národnú jednotu. "Je povinnosťou všetkých národov uznať prozreteľnosť všemohúceho Boha, poslúchať jeho vôľu, byť vďačný za jeho dobrodenia a pokorne ho prosiť o ochranu a priazeň." Tento deň strávil pôstom a návštevou dlžníkov vo väzení, aby im poskytol jedlo a pivo.

 Afroameričania 
V reakcii na dve petície proti otroctvu, ktoré boli predložené Kongresu v roku 1790, pohrozili otrokári v Georgii a Južnej Karolíne, že "zatrúbia na občiansku vojnu". Washington a Kongres reagovali sériou rasistických opatrení: černošským prisťahovalcom bola odopretá naturalizácia, černochom bolo zakázané slúžiť v štátnych milíciách, Juhozápadnému teritóriu (neskôr štát Tennessee) bolo povolené zachovať otroctvo a boli prijaté ďalšie dva otrocké štáty (Kentucky v roku 1792 a Tennessee v roku 1796). Dňa 12. februára 1793 Washington podpísal zákon o utekajúcich otrokoch, ktorý zrušil štátne zákony a súdy a umožnil agentom prekročiť hranice štátov, aby priviedli utečených otrokov. Mnohí slobodní černosi na severe tento zákon odsudzovali v presvedčení, že umožní ich lovenie a únosy. Zákon o utekajúcich otrokoch uviedol do platnosti ústavnú klauzulu o utekajúcich otrokoch a zákon bol v Kongrese schválený veľkou väčšinou hlasov.

V tom istom čase Washington podpísal obnovenie Severozápadného nariadenia z roku 1789, ktoré oslobodilo všetkých otrokov privezených po roku 1787 na rozsiahle federálne územie severne od rieky Ohio, s výnimkou otrokov utekajúcich z otrokárskych štátov. Zákon z roku 1787 stratil platnosť po ratifikácii novej ústavy USA v roku 1789. Podpísal tiež zákon o obchode s otrokmi z roku 1794, ktorý výrazne obmedzil americkú účasť na obchode s otrokmi v Atlantickom oceáne. Dňa 18. februára 1791 prijal Kongres slobodný štát Vermont do Únie ako 14. štát od 4. marca 1791.

 Národná banka 
náhľad|Prezidentský dom vo Philadelphii, kde Washington a neskôr John Adams pracovali a bývali až do dokončenia Bieleho domu v roku 1800
Jeho prvé funkčné obdobie bolo z veľkej časti venované hospodárskym otázkam. Hlavnou úlohou federálnej vlády sa stalo zavedenie verejného úveru. Hamilton predložil správu patovému Kongresu a spolu s Madisonom a Jeffersonom dosiahli kompromis z roku 1790, v ktorom Jefferson súhlasil s Hamiltonovými návrhmi na zadlženie výmenou za dočasné premiestnenie hlavného mesta štátu do Philadelphie a potom na juh pri Georgetowne na rieke Potomac. Podmienky boli uzákonené v zákone o financovaní z roku 1790 a v zákone o rezidencii, ktoré Washington podpísal. Kongres povolil prevzatie a splácanie národných dlhov, pričom financovanie bolo zabezpečené z ciel a spotrebných daní.

Hamilton vyvolal vo vláde kontroverziu, keď sa zasadzoval za založenie Prvej banky Spojených štátov. Madison a Jefferson mali proti tejto myšlienke námietky, ale zákon o zriadení banky ľahko prešiel Kongresom. Jefferson a Randolph trvali na tom, že federálna vláda prekračuje svoje ústavné právomoci. Hamilton tvrdil, že vláda môže banku založiť na základe implicitných právomocí udelených ústavou. Washington sa postavil na Hamiltonovu stranu a 25. februára 1791 podpísal zákon o banke. Rozpory medzi Hamiltonom a Jeffersonom sa medzitým stali otvorene nepriateľskými.

Prvá finančná kríza národa nastala v marci 1792. Hamiltonovi federalisti využili veľké pôžičky, aby získali kontrolu nad americkými dlhovými cennými papiermi, čo spôsobilo hromadný útok na národnú banku; trhy sa vrátili do normálu v polovici apríla. Jefferson sa domnieval, že Hamilton bol súčasťou tohto plánu, napriek Hamiltonovmu úsiliu o zmiernenie.

 Spor medzi Jeffersonom a Hamiltonom 
Jefferson a Hamilton prijali diametrálne odlišné politické zásady. Hamilton veril v silnú národnú vládu, ktorá si na svoje fungovanie vyžaduje národnú banku a zahraničné pôžičky, zatiaľ čo Jefferson bol presvedčený, že vládu by mali riadiť predovšetkým štáty a poľnohospodársky živel; tiež sa mu nepáčila myšlienka bánk a zahraničných pôžičiek. Na Washingtonovo zdesenie sa obaja muži vytrvalo dostávali do sporov a bojov. Hamilton požadoval, aby Jefferson odstúpil, ak nebude môcť podporiť Washingtona, a Jefferson povedal Washingtonovi, že Hamiltonov daňový systém by viedol k rozvratu republiky. Washington ich vyzval, aby v záujme národa uzavreli prímerie, ale oni ho ignorovali.

Jeffersonove politické kroky, jeho podpora Freneauových Národných novín a jeho pokusy podkopať Hamiltona takmer viedli Washingtona k tomu, aby ho odvolal z vlády; napokon sa v decembri 1793 vzdal svojej funkcie.

Spory viedli k vyhraneným federalistickým a republikánskym stranám a stranícka príslušnosť sa stala do roku 1794 nevyhnutnou pre zvolenie do Kongresu. Washington sa držal bokom od kongresových útokov na Hamiltona, ale verejne ho nechránil. Sexuálny škandál Hamiltona a Reynoldsa otvoril Hamiltonovi cestu k nemilosti, ale Washington si ho naďalej "veľmi vážil".

 Whisková rebélia 
vľavo|náhľad|255x255bod|Washington pred pochodom na potlačenie whiskovej rebélie v západnej Pensylvánii hodnotí vojsko pri pevnosti Cumberland v Marylande
V marci 1791 na Hamiltonovo naliehanie s Madisonovou podporou Kongres zaviedol spotrebnú daň z destilátov, aby pomohol znížiť štátny dlh, ktorá nadobudla účinnosť v júli. V pohraničných okresoch Pensylvánie poľnohospodári, ktorí pestovali obilie, ostro protestovali; tvrdili, že nie sú zastúpení a že nesú príliš veľkú časť dlhu, a prirovnávali svoju situáciu k britskému zdaneniu pred vojnou za nezávislosť.

Dňa 2. augusta Washington zvolal svoj kabinet, aby prerokoval situáciu. Na rozdiel od neho, ktorý mal výhrady voči použitiu násilia, Hamilton chcel potlačiť povstanie pomocou federálnej moci. Keďže sa chcel vyhnúť zapojeniu federálnej vlády, Washington najprv vyzval predstaviteľov štátu Pennsylvánia, aby prevzali iniciatívu, tí to však odmietli. Dňa 7. augusta Washington vydal prvé vyhlásenie o povolaní štátnych milícií. Po výzve na mier pripomenul protestujúcim, že na rozdiel od vlády britskej koruny federálny zákon vydávajú štátom zvolení zástupcovia.

Vyhrážky a násilie voči vyberačom daní však v roku 1794 prerástli do vzdoru voči federálnej moci a dali podnet na Whiskeyovú rebéliu. Washington vydal 25. septembra poslednú proklamáciu, v ktorej bezvýsledne hrozil použitím vojenskej sily. Federálna armáda na túto úlohu nestačila, a tak sa Washington odvolal na zákon o domobrane z roku 1792 a povolal štátne milície. Guvernéri vyslali jednotky, ktorým spočiatku velil on sám, ktorý odovzdal velenie Henrymu Leemu, aby ich viedol do povstaleckých okresov. Zajali 150 zajatcov a zvyšní povstalci sa rozpŕchli. Dvaja zo zajatcov boli odsúdení na smrť, ale Washington prvýkrát využil svoju ústavnú právomoc a omilostil ich.

Washingtonova rázna akcia ukázala, že nová vláda dokáže ochrániť seba a svojich vyberačov daní. Predstavovalo to prvé použitie federálnej vojenskej sily proti štátom a občanom. Washington zdôvodnil svoj postup proti "niektorým samovytvoreným spolkom", ktoré považoval za "podvratné organizácie" ohrozujúce národnú úniu. Nepopieral ich právo na protest, ale trval na tom, že ich nesúhlas nesmie porušovať federálne právo. Kongres s tým súhlasil a blahoželal mu; len Madison a Jefferson vyjadrili nezáujem.

 Zahraničné záležitosti 
V apríli 1792 sa začali francúzske revolučné vojny medzi Britániou a Francúzskom a Washington vyhlásil americkú neutralitu. Francúzska revolučná vláda vyslala do Ameriky diplomata Edmonda-Charlesa Geneta, ktorý bol prijatý s veľkým nadšením. Vytvoril sieť nových demokraticko-republikánskych spoločností presadzujúcich záujmy Francúzska, ale Washington ich odsúdil a žiadal, aby Francúzi Genéta odvolali. Národné zhromaždenie Francúzska udelilo Washingtonovi čestné francúzske občianstvo 26. augusta 1792, počas počiatočnej fázy Francúzskej revolúcie.

Hamilton sformuloval Jayovu zmluvu s cieľom normalizovať obchodné vzťahy s Britániou a zároveň ich vyhnať zo západných pevností a tiež vyriešiť finančné dlhy, ktoré zostali z vojny za nezávislosť. Najvyšší sudca John Jay pôsobil ako Washingtonov vyjednávač a zmluvu podpísal 19. novembra 1794; kritickí Jeffersonovci však podporovali Francúzsko. Washington zvažoval a potom zmluvu podporil, pretože sa vyhla vojne s Britániou, ale bol sklamaný, že jej ustanovenia zvýhodňovali Britániu. Zmobilizoval verejnú mienku a zabezpečil ratifikáciu v Senáte, ale čelil častej kritike verejnosti.

Briti súhlasili, že sa vzdajú svojich pevností okolo Veľkých jazier, a zároveň Spojené štáty upravili hranicu s Kanadou. Vláda vyriešila mnohé dlhy spred vojny za nezávislosť a Briti otvorili britskú Západnú Indiu americkému obchodu. Zmluva zabezpečila mier s Britániou a desaťročie prosperujúceho obchodu. Jefferson tvrdil, že rozhnevala Francúzsko a "skôr pozvala, ako zabránila" vojne. Vzťahy s Francúzskom sa potom zhoršili a dva dni pred koncom Washingtonovho funkčného obdobia francúzske direktórium vyhlásilo právomoc zabaviť americké lode, čím sa nástupca prezidenta John Adams ocitol pred perspektívnou vojnou.

 Záležitosti pôvodných amerických obyvateľov 
náhľad|237x237bod|Bitka pri Fallen Timbers, portrét Rufusa Fairchilda Zogbauma z roku 1896 zobrazujúci poslednú bitku severozápadnej indiánskej vojny
Na jeseň roku 1789 musel Washington čeliť Britom, ktorí odmietali opustiť svoje pevnosti na severozápadnej hranici, a ich spoločnému úsiliu podnecovať indiánske kmene k útokom na amerických osadníkov. Severozápadné kmene pod vedením miamského náčelníka Malá Korytnačka sa spojili s Britmi, aby vzdorovali americkej expanzii, a v rokoch 1783 až 1790 zabili 1 500 osadníkov.
vľavo|náhľad|Náčelník Senekov Red Jacket bol Washingtonovým mierovým vyslancom so Severozápadnou konfederáciou
Washington vyhlásil, že "vláda Spojených štátov je rozhodnutá, že ich správa indiánskych záležitostí sa bude riadiť výlučne veľkými zásadami spravodlivosti a ľudskosti", a stanovil, že zmluvy by mali prerokovať ich pozemkové záujmy. Administratíva považovala mocné kmene za cudzie národy a Washington s nimi dokonca fajčil mierovú fajku a pil víno v prezidentskom dome vo Philadelphii. Vykonal množstvo pokusov o ich zmierenie; zabíjanie pôvodných obyvateľov prirovnal k zabíjaniu belochov a snažil sa ich integrovať do európskej americkej kultúry.

Na juhozápade zlyhali rokovania medzi federálnymi komisármi a nájazdníckymi indiánskymi kmeňmi, ktoré sa snažili o odplatu. Washington pozval náčelníka Creekov Alexandra McGillivraya a 24 popredných náčelníkov do New Yorku na rokovania o zmluve a správal sa k nim ako k zahraničným hodnostárom. Knox a McGillivray uzavreli 7. augusta 1790 Newyorskú zmluvu, ktorá kmeňom poskytla poľnohospodárske zásoby a McGillivrayovi hodnosť brigádneho generála a ročný plat 1 200 dolárov, čo v roku 2022 zodpovedá 28 404 dolárom.

V roku 1790 poslal Washington brigádneho generála Josiaha Harmara, aby spacifikoval severozápadné kmene, ale Malá Korytnačka ho dvakrát porazil a prinútil ho stiahnuť sa. Konfederácia severozápadných kmeňov používala partizánsku taktiku a bola účinnou silou proti riedko obsadenej americkej armáde. Washington poslal generálmajora Arthura St. Claira z pevnosti Fort Washington na expedíciu, aby v roku 1791 obnovil mier na tomto území. Dňa 4. novembra boli St. Clairove jednotky prepadnuté kmeňovými jednotkami a tvrdo porazené, pričom prežilo len málo ľudí.

Washington nahradil zneucteného St. Claira hrdinom vojny za nezávislosť Anthonym Waynom. V rokoch 1792 až 1793 Wayne inštruoval svoje jednotky o taktike boja s pôvodnými obyvateľmi Ameriky. V auguste 1794 Washington poslal Wayna na kmeňové územie s poverením vyhnať ich vypálením ich dedín a úrody v údolí Maumee. Americká armáda 24. augusta porazila severozápadnú konfederáciu v bitke pri Fallen Timbers a Greenvillská zmluva v auguste 1795 otvorila dve tretiny krajiny Ohio pre americké osídlenie.

 Druhé funkčné obdobie 

náhľad|Portrét lode USS Constitution, ktorú v roku 1794 uviedol do služby a pomenoval prezident Washington
Washington pôvodne plánoval po svojom prvom funkčnom období odísť do dôchodku, pretože bol unavený z úradu a mal podlomené zdravie. Po tom, ako sa vyrovnal s bojmi vo vlastnom kabinete a so straníckymi kritikmi, neprejavoval veľké nadšenie pre druhé funkčné obdobie, pričom aj Martha chcela, aby nekandidoval. Washingtonov synovec George Augustine Washington, ktorý počas jeho neprítomnosti spravoval Mount Vernon, bol vážne chorý, čo ešte zvýšilo jeho túžbu odísť do dôchodku.

Mnohí ho však vyzývali, aby sa uchádzal o druhé funkčné obdobie. Madison mu povedal, že jeho neprítomnosť by len umožnila, aby sa nebezpečný politický rozkol v jeho kabinete a snemovni ešte prehĺbil. Jefferson ho tiež prosil, aby neodchádzal do dôchodku, súhlasil s tým, že upustí od útokov na Hamiltona, a vyhlásil, že ak to urobí (odíde do dôchodku), aj on odíde do dôchodku. Hamilton tvrdil, že Washingtonova neprítomnosť by bola "odsúdená ako najväčšie zlo" pre krajinu. Keď sa blížili voľby v roku 1792, ustúpil a súhlasil s kandidatúrou.

Dňa 13. februára 1793 ho kolégium voliteľov jednomyseľne zvolilo za prezidenta a Johna Adamsa za viceprezidenta pomerom hlasov 77 ku 50. Prísahu do úradu zložil 4. marca 1793 v senátnej sále Kongresovej siene vo Philadelphii. Potom predniesol krátky príhovor a hneď nato odišiel do prezidentského domu.

Keď 22. apríla 1793 vypukli francúzske revolučné vojny, vydal proklamáciu, ktorou vyhlásil americkú neutralitu. Bol rozhodnutý presadzovať "priateľské a nestranné správanie voči bojujúcim mocnostiam" a zároveň varoval Američanov, aby do konfliktu nezasahovali. Hoci uznal francúzsku revolučnú vládu, nakoniec požiadal o odvolanie francúzskeho ministra v Spojených štátoch Edmonda-Charlesa Geneta v súvislosti s aférou občana Geneta. Genêt bol diplomatický búrlivák, ktorý bol otvorene nepriateľský voči Washingtonovej politike neutrality. Obstaral štyri americké lode ako súkromné lode, aby zaútočili na španielske jednotky (britských spojencov) na Floride, a zároveň organizoval milície, ktoré mali zaútočiť na iné britské panstvá. Jeho snahy však nevtiahli Spojené štáty do konfliktu.

Jefferson 31. júla 1793 podal demisiu na členstvo vo vláde. Hamilton v túžbe po väčšom príjme pre svoju rodinu odstúpil z funkcie v januári 1795 a nahradil ho Oliver Wolcott ml. Zatiaľ čo jeho vzťahy s Washingtonom zostali priateľské, Washingtonove vzťahy s jeho ministrom vojny Henrym Knoxom sa zhoršili po tom, čo sa objavili fámy, že Knox profitoval zo zákaziek na stavbu amerických fregát, ktoré boli objednané na základe námorného zákona z roku 1794 s cieľom bojovať proti barbarským pirátom, čo prinútilo Knoxa rezignovať.

V posledných mesiacoch svojho prezidentovania bol napadnutý svojimi politickými nepriateľmi a straníckou tlačou, ktorí ho obviňovali z ctižiadostivosti a chamtivosti. Tlač začal považovať za rozkladnú, "diabolskú" silu šíriacu nepravdy. Na konci svojho druhého funkčného obdobia z osobných a politických dôvodov odišiel do dôchodku, zdesený osobnými útokmi. Necítil sa byť viazaný limitom dvoch funkčných období, ale jeho odchod do dôchodku vytvoril významný precedens.

 Rozlúčkový prejav 
náhľad|Washingtonova rozlúčková reč, ktorú uverejnil American Daily Advertiser 19. septembra 1796
V roku 1796 odmietol kandidovať na tretie funkčné obdobie. V máji 1792, v očakávaní svojho odchodu do dôchodku, poveril Jamesa Madisona, aby pripravil "oslavný prejav", ktorého prvotný návrh bol nazvaný "Rozlúčkový prejav". V máji 1796 poslal Washington rukopis Alexandrovi Hamiltonovi, ktorý ho rozsiahlo prepracoval, zatiaľ čo Washington vykonal konečné úpravy. Dňa 19. septembra 1796 uverejnil David Claypoole v časopise American Daily Advertiser konečnú verziu.

Washington zdôraznil, že národná identita je prvoradá, pretože zjednotená Amerika zabezpečí slobodu a prosperitu. Varoval národ pred tromi eminentnými nebezpečenstvami: regionalizmom, straníckosťou a zahraničnými pletkami a uviedol, že "meno AMERIČAN, ktoré vám patrí, musí vo vašom národnom postavení vždy vyzdvihovať spravodlivú hrdosť vlastenectva". Vyzval ľudí, aby prekonali stranícku príslušnosť v prospech spoločného dobra, a zdôraznil, že Spojené štáty sa musia sústrediť na svoje vlastné záujmy. Varoval pred zahraničnými spojenectvami a ich vplyvom na domáce záležitosti, pred zatrpknutým straníckym postojom a nebezpečenstvom politických strán. Odporúčal priateľstvo a obchod so všetkými národmi, ale neodporúčal zapájať sa do európskych vojen. Zdôrazňoval význam náboženstva a tvrdil, že "náboženstvo a morálka sú nevyhnutnými oporami" v republike. Vo svojom prejave uprednostňoval Hamiltonovu federalistickú ideológiu a hospodársku politiku.

Na záver prejavu sa zamyslel nad svojím odkazom:Aj keď si pri hodnotení udalostí v mojej administratíve nie som vedomý úmyselných chýb, predsa len si uvedomujem svoje nedostatky a nepovažujem za pravdepodobné, že som sa nedopustil mnohých chýb. Nech už sú akékoľvek, úpenlivo prosím Všemohúceho, aby odvrátil alebo zmiernil zlo, ku ktorému môžu smerovať. Nesiem si so sebou aj nádej, že moja vlasť sa na ne nikdy neprestane pozerať so zhovievavosťou a že po štyridsiatich piatich rokoch môjho života, ktoré som s poctivou horlivosťou zasvätil jej službe, upadnú chyby nedostatočných schopností do zabudnutia, tak ako ja sám musím čoskoro odísť do sídla odpočinku.Po prvom uverejnení mnohí republikáni vrátane Madisona kritizovali tento prejav a označili ho za protifrancúzsky predvolebný dokument, pričom sa domnieval, že Washington je silne probritský.

V roku 1839 Washingtonov životopisec Jared Sparks tvrdil, že Washingtonova "Rozlúčková reč bola vytlačená a uverejnená spolu so zákonmi na príkaz zákonodarcov ako dôkaz hodnoty, ktorú pripisovali jej politickým poučkám, a ich náklonnosti k jej autorovi". V roku 1972 washingtonológ James Flexner označil Rozlúčkovú reč za rovnako uznávanú ako Deklaráciu nezávislosti Thomasa Jeffersona a Gettysburský prejav Abrahama Lincolna. V roku 2010 historik Ron Chernow označil Rozlúčkový prejav za jedno z najvplyvnejších vyhlásení o republikanizme.

 Postprezidentské obdobie (1797 – 1799) 

 Odchod na dôchodok 
V marci 1797 odišiel Washington na dôchodok na Mount Vernon a venoval sa svojim plantážam a iným obchodným záujmom. Jeho plantáže boli len minimálne ziskové a jeho pozemky na západe (Piedmont) boli pod útokom Indiánov a prinášali len malé príjmy, keďže tamojší squatteri odmietali platiť nájomné. Pokúsil sa ich predať, ale bez úspechu. Stal sa ešte oddanejším federalistom. Hlasno podporoval zákony o cudzincoch a poburovaní a presvedčil federalistu Johna Marshalla, aby kandidoval do Kongresu a oslabil tak Jeffersonovu moc vo Virgínii.

Na dôchodku bol nepokojný, k čomu ho viedlo napätie s Francúzskom; v pokračovaní francúzskych revolučných vojen začali v roku 1798 francúzski súkromníci prepadávať americké lode a vzťahy s Francúzskom sa zhoršili, čo viedlo ku "kvázivojne". Napísal ministrovi vojny Jamesovi McHenrymu list, v ktorom ponúkol prezidentovi Adamsovi zorganizovať armádu. Adams ho 4. júla 1798 vymenoval za generálporučíka a za hlavného veliteľa armád. Washington slúžil ako veliaci generál od 13. júla 1798 až do svojej smrti o 17 mesiacov neskôr. Podieľal sa na plánovaní dočasnej armády, ale vyhýbal sa účasti na detailoch. Keď radil McHenrymu o potenciálnych dôstojníkoch pre armádu, zdalo sa, že sa úplne odklonil od Jeffersonových demokratov-republikánov: "mohol by si skôr vydrhnúť čierneho kamzíka na bielo, ako zmeniť zásady profest demokrata; a že nenechá nič bez pokusu zvrhnúť vládu tejto krajiny". Washington poveril aktívnym vedením armády Hamiltona, generálmajora. V tomto období žiadna armáda nenapadla Spojené štáty a Washington neprevzal poľné velenie.

Vedelo sa o ňom, že je bohatý vďaka známej "oslavnej fasáde bohatstva a vznešenosti" na Mount Vernone, ale takmer všetko jeho bohatstvo malo skôr podobu pôdy a otrokov než hotovej hotovosti. Na doplnenie svojich príjmov postavil liehovar na značnú výrobu whisky. Nakupoval pozemky, aby podporil rozvoj v okolí nového federálneho mesta pomenovaného na jeho počesť, a predával jednotlivé pozemky investorom so strednými príjmami namiesto viacerých pozemkov veľkým investorom, pretože veril, že sa skôr zaviažu k zlepšeniu.

 Posledné dni a smrť 
náhľad|277x277bod|Washington na smrteľnej posteli, portrét Junia Bruta Stearnsa z roku 1851
12. decembra 1799 kontroloval svoje farmy na koni. Domov sa vrátil neskoro, na večeru pozval hostí a k jedlu si sadol bez toho, aby si prezliekol vlhké oblečenie z nepriaznivého počasia toho dňa. Nasledujúci deň ho bolelo hrdlo, ale bol dostatočne zdravý na to, aby označil stromy na výrub. V ten večer sa sťažoval na preťaženie hrudníka. Nasledujúce ráno sa však zobudil so zapáleným hrdlom a ťažkosťami s dýchaním. Prikázal správcovi panstva Georgeovi Rawlinsovi, aby mu odstránil takmer pintu krvi; púšťanie krvi bolo v tom čase bežnou praxou. Jeho rodina privolala lekárov Jamesa Craika, Gustavusa Richarda Browna a Elishu C. Dicka. Štvrtý lekár, William Thornton, prišiel niekoľko hodín po jeho smrti.

Brown sa spočiatku domnieval, že Washington mal chinzu; Dick si myslel, že ide o vážnejší "prudký zápal hrdla". Pokračovali v procese púšťania krvi približne do piatich litrov, ale Washingtonov stav sa ďalej zhoršoval. Dick navrhol tracheotómiu, ale ostatní lekári tento postup nepoznali a nesúhlasili s ním. Washington nariadil Brownovi a Dickovi, aby opustili miestnosť, zatiaľ čo Craika ubezpečil: "Pán doktor, ťažko sa mi umiera, ale nebojím sa odísť."

Washingtonova smrť prišla rýchlejšie, ako sa očakávalo. Na smrteľnej posteli zo strachu, že bude pochovaný zaživa, dal pokyn svojmu osobnému tajomníkovi Tobiasovi Learovi, aby počkal tri dni pred jeho pohrebom. Podľa Leara Washington zomrel 14. decembra 1799 medzi 22.00 a 23.00 h, pričom Martha sedela pri nohách jeho postele. Jeho posledné slová boli: "'Tis well", z rozhovoru s Learom o jeho pohrebe. Mal 67 rokov.

Kongres po správe o jeho smrti okamžite prerušil svoju činnosť na celý deň a nasledujúce ráno bolo kreslo predsedu zahalené do čierneho. Pohreb sa konal štyri dni po jeho smrti 18. decembra 1799 na Mount Vernone, kde bolo jeho telo pochované. Sprievod viedli jazdci a pešiaci a šesť plukovníkov slúžilo ako nosiči. Pohrebný obrad v Mount Vernone bol určený prevažne rodine a priateľom. Reverend Thomas Davis prečítal pohrebný obrad pri hrobke s krátkym príhovorom, po ktorom nasledoval obrad, ktorý vykonali členovia Washingtonovej slobodomurárskej lóže v Alexandrii vo Virgínii. Správa o jeho smrti sa šírila pomaly; v mestách sa rozozvučali kostolné zvony a mnohé podniky boli zatvorené. Vo veľkých mestách Spojených štátov sa konali smútočné sprievody. Marta nosila jeden rok čierny smútočný plášť a spálila ich korešpondenciu, aby chránila ich súkromie. Je známe, že sa zachovalo len päť listov medzi manželmi: dva od Marthy Georgeovi a tri od neho jej.

Diagnóza Washingtonovej choroby a bezprostredná príčina jeho smrti boli od jeho smrti predmetom diskusií. V publikovanej správe lekárov Craika a Browna sa uvádza, že jeho príznaky zodpovedali cynanche trachealis, čo je termín, ktorý sa vtedy používal na označenie ťažkého zápalu hornej časti dýchacej trubice vrátane chinózy.Prvú správu o Washingtonovej smrti napísali lekári Craik a Brown a uverejnili ju v denníku The Times of Alexandria päť dní po jeho smrti 19. decembra 1799. Úplný text sa nachádza v časopise The Eclectic Medical Journal (1858). Od Washingtonovej smrti pretrvávajú obvinenia týkajúce sa zanedbania lekárskej starostlivosti. Moderní autori medicíny dospeli k záveru, že pravdepodobne zomrel na ťažkú epiglotitídu, ktorú skomplikovala liečba vrátane viacerých dávok kalomela, purgatíva a rozsiahleho púšťania krvi, ktoré takmer určite spôsobilo hypovolemický šok.Medzi moderných lekárskych odborníkov, ktorí obviňujú z lekárskeho pochybenia, patria Morens a Wallenborn v roku 1999, Cheatham v roku 2008 a Vadakan v roku 2005.

 Pohreb, čistá hodnota a následky 
náhľad|Sarkofágy Georgea (vpravo) a Marthy Washingtonovcov pri vchode do ich hrobky na Mount Vernon
Washington bol pochovaný v starej rodinnej hrobke na Mount Vernone. V čase jeho smrti mal jeho majetok v roku 1799 odhadovanú hodnotu 780 000 dolárov, čo v roku 2022 zodpovedá 13,72 milióna dolárov. Jeho najvyšší čistý majetok bol 587 miliónov dolárov vrátane 300 otrokov. Patrilo mu viac ako 26 000 hektárov pôdy na 37 rôznych miestach.

V roku 1830 sa nespokojný bývalý zamestnanec panstva pokúsil ukradnúť predmet, ktorý považoval za Washingtonovu lebku, čo podnietilo výstavbu bezpečnejšieho depozitu. Washington vo svojej poslednej vôli zanechal pokyny na výstavbu novej hrobky, keďže stará rodinná hrobka sa rozpadala a potrebovala opravu ešte pred jeho smrťou. Nasledujúci rok bola na Mount Vernone postavená nová hrobka, do ktorej boli uložené pozostatky Georgea a Marthy a ďalších príbuzných.

V roku 1832 spoločný výbor Kongresu rokoval o presune jeho tela z Mount Vernonu do krypty v Kapitole. Kryptu postavil architekt Charles Bulfinch v 20. rokoch 19. storočia počas rekonštrukcie vyhoreného hlavného mesta po vypálení Washingtonu Britmi počas vojny roku 1812. Odpor Juhu bol intenzívny, znepriatelený stále sa prehlbujúcou roztržkou medzi Severom a Juhom; mnohí sa obávali, že Washingtonove pozostatky by mohli skončiť na "brehu cudzom jeho rodnej pôde", ak by sa krajina rozdelila, a Washingtonove telesné pozostatky tak zostali na Mount Vernone.

Dňa 7. októbra 1837 boli jeho pozostatky, stále v pôvodnej olovenej rakve, uložené do mramorového sarkofágu, ktorý navrhol William Strickland a zhotovil John Struthers. Sarkofág bol zapečatený a obložený doskami a okolo neho bola postavená vonkajšia klenba. Vo vonkajšej klenbe sú uložené sarkofágy Georgea a Marthy Washingtonovcov, vo vnútornej klenbe sú pozostatky ďalších členov rodiny Washingtonovcov a ich príbuzných.

 Osobný život 
náhľad|Rodina Washingtonovcov, portrét z konca 18. storočia od Edwarda Savagea, na ktorom sú George a Martha Washingtonovci s vnúčatami a nemenovaným zotročeným mužom
Washington bol trochu zdržanlivý, ale bol známy svojou silnou osobnosťou. V prípade potreby predniesol prejavy a vyhlásenia, ale nebol známym rečníkom ani diskutérom. Bol vyšší ako väčšina jeho súčasníkov; údaje o jeho výške sa pohybujú od 183 cm do 192 cm, v dospelosti vážil 95 - 100 kg a bol známy svojou veľkou silou.

Mal šedomodré oči a dlhé červenohnedé vlasy. Nenosil napudrovanú parochňu; namiesto toho nosil vlasy natočené, napudrované a zviazané do drdolu podľa vtedajšej módy.

Často trpel silným zubným kazom a nakoniec prišiel o všetky zuby okrem jedného. Počas svojho prezidentovania mal niekoľko súprav umelých zubov. Na rozdiel od všeobecnej povesti neboli vyrobené z dreva, ale z kovu, slonoviny, kostí, zvieracích zubov a ľudských zubov získaných pravdepodobne od otrokov. Tieto problémy so zubami mu spôsobovali neustále bolesti, ktoré liečil laudanom.

Washington bol talentovaný jazdec, Thomas Jefferson ho označil za "najlepšieho jazdca svojho veku". Na Mount Vernone zbieral plnokrvníky, pričom jeho dva obľúbené kone boli Blueskin a Nelson. Rád lovil líšky, jelene, kačice a inú zver. Bol vynikajúcim tanečníkom a často navštevoval divadlo. Alkohol pil s mierou, ale morálne sa staval proti nadmernému pitiu, fajčeniu tabaku, hazardným hrám a vulgarizmom.

 Náboženské a duchovné názory 
náhľad|Washington ako majster lóže, stvárnenie udalosti z roku 1793 v roku 1870
Washington bol potomkom anglikánskeho pastora Lawrenca Washingtona, ktorého problémy s anglikánskou cirkvou možno podnietili jeho dedičov k emigrácii do Ameriky. Ako dieťa bol pokrstený v apríli 1732 a stal sa oddaným členom anglikánskej cirkvi. Viac ako 20 rokov pôsobil ako kostolník a správca kostola vo farnostiach Fairfax a Truco vo Virgínii. V súkromí sa denne modlil a čítal Bibliu a verejne povzbudzoval ľudí a národ k modlitbe. 

Veril v "múdreho, nevyspytateľného a neodporovateľného" Boha Stvoriteľa, ktorý v rozpore s deistickým myslením pôsobí vo vesmíre. O Bohu hovoril v amerických osvietenských termínoch vrátane Prozreteľnosti, Stvoriteľa alebo Všemohúceho a Božského autora alebo Najvyššej bytosti. Veril v božskú silu, ktorá dozerala na bojiská, podieľala sa na výsledku vojny, chránila jeho život a bola zapojená do americkej politiky a konkrétne do vzniku Spojených štátov. Historik Ron Chernow tvrdil, že Washington sa vyhýbal evanjelizačnému kresťanstvu alebo rečiam o pekelnom ohni a síre spolu s prijímaním alebo čomukoľvek, čo by malo sklon "vyzdvihovať jeho religiozitu", a povedal, že "nikdy nepoužíval svoje náboženstvo ako prostriedok na stranícke účely alebo v oficiálnych záležitostiach". V jeho súkromnej korešpondencii sa neobjavuje žiadna zmienka o Ježišovi Kristovi a takéto odkazy sú zriedkavé aj v jeho verejných spisoch. Washington zároveň často citoval z Biblie alebo ju parafrázoval a často sa odvolával na anglikánsku knihu Book of Common Prayer.

Zdôrazňoval náboženskú toleranciu v národe s mnohými denomináciami a náboženstvami. Verejne sa zúčastňoval na bohoslužbách rôznych kresťanských denominácií a zakazoval protikatolícke oslavy v armáde. Zamestnával pracovníkov na Mount Vernone bez ohľadu na náboženské presvedčenie alebo príslušnosť. Počas prezidentovania uznával hlavné náboženské sekty a prednášal prejavy o náboženskej tolerancii. Bol výrazne zakorenený v myšlienkach, hodnotách a spôsoboch myslenia osvietenstva, ale nepohŕdal organizovaným kresťanstvom a jeho duchovenstvom, "sám nebol fanatikom žiadneho spôsobu uctievania". V roku 1793 v prejave k členom Novej cirkvi v Baltimore povedal: "Máme veľa dôvodov na radosť, že v tejto krajine zvíťazilo svetlo pravdy a rozumu nad mocou fanatizmu a povier."

Slobodomurárstvo bolo koncom 18. storočia všeobecne uznávanou inštitúciou, známou presadzovaním morálnych učení. Washingtona priťahovala oddanosť slobodomurárov osvietenským zásadám racionality, rozumu a bratstva. Americké slobodomurárske lóže nezdieľali antiklerikálne názory kontroverzných európskych lóží.

V septembri 1752 bola vo Fredericksburgu vo Virgínii založená slobodomurárska lóža a Washington bol o dva mesiace neskôr vo veku 20 rokov zasvätený ako jeden z jej prvých vstupných učňov. V priebehu jedného roka sa stal majstrom slobodomurárom. Veľmi si vážil slobodomurársky rád, ale do lóží chodil len sporadicky. V roku 1777 ho konvent virginských lóží požiadal, aby sa stal veľmajstrom novozaloženej Veľkej lóže Virgínie, ale on to odmietol kvôli svojim záväzkom na čele kontinentálnej armády. Po roku 1782 si často dopisoval so slobodomurárskymi lóžami a členmi a v roku 1788 bol uvedený ako majster v charte lóže Alexandria č. 22 vo Virgínii.

 Otroctvo 
Za jeho života bolo otroctvo hlboko zakorenené v ekonomickej a sociálnej štruktúre kolónie Virgínia, čo pretrvávalo aj po vojne za nezávislosť a vzniku štátu Virgínia. Pred americkou vojnou za nezávislosť bolo otroctvo legálne vo všetkých trinástich kolóniách.

 Jeho otroci 
náhľad|263x263bod|Farmár Washington na Mount Vernone, portrét od Junia Brutusa Stearnsa z roku 1851
Washington vlastnil a najímal zotročených Afroameričanov a počas jeho života žilo a pracovalo na Mount Vernone viac ako 577 otrokov. Získal ich dedičstvom, pričom po svadbe s Martou získal kontrolu nad 84 otrokmi z vena a v rokoch 1752 až 1773 kúpil najmenej 71 otrokov. Od roku 1786 si otrokov prenajímal; v čase svojej smrti ich mal v prenájme 41.

Pred vojnou za nezávislosť mal na otroctvo rovnaký názor ako väčšina vtedajších virginských plantážnikov. Od 60. rokov 18. storočia však postupne začal byť proti nemu. Jeho prvé pochybnosti vyvolal prechod z pestovania tabaku na pestovanie obilia, v dôsledku čoho mu vznikol nákladný prebytok otrokov, čo ho prinútilo zapochybovať o ekonomickej efektívnosti tohto systému. Jeho rastúce znechutenie z tejto inštitúcie podnietili zásady revolúcie a revoluční priatelia, ako boli Lafayette a Hamilton. Väčšina historikov sa zhoduje, že vojna za nezávislosť mala zásadný vplyv na vývoj Washingtonových postojov k otroctvu; "po roku 1783," píše Kenneth Morgan, "... [Washington] začal častejšie vyjadrovať vnútorné napätie v súvislosti s problémom otroctva, hoci vždy v súkromí". Bez ohľadu na to Washington zostal závislý od otrockej práce na svojich farmách.

Mnohé dobové správy o zaobchádzaní s otrokmi na Mount Vernone sú rôznorodé a protichodné. Historik Kenneth Morgan tvrdí, že Washington šetril na výdavkoch na oblečenie a posteľnú bielizeň pre svojich otrokov a poskytoval im len dostatok jedla a že nad svojimi otrokmi udržiaval prísnu kontrolu a nariadil svojim dozorcom, aby ich celoročne nútili tvrdo pracovať od úsvitu do súmraku. Naopak, historička Dorothy Twohigová uviedla: Zdá sa, že "strava, oblečenie a bývanie boli prinajmenšom primerané".

Washington čelil rastúcim dlhom spojeným s nákladmi na vydržiavanie otrokov. Voči Afroameričanom mal "zakorenený pocit rasovej nadradenosti", ale nechoval voči nim žiadne zlé pocity. Niektoré zotročené rodiny pracovali na rôznych miestach plantáže, ale počas voľných dní sa mohli navzájom navštevovať. Washingtonovi otroci dostávali počas pracovného dňa dve hodiny voľna na jedlo a v nedeľu a počas náboženských sviatkov mali voľno.

Niektoré správy uvádzajú, že bol proti bičovaniu, ale niekedy ho povolil, spravidla ako poslednú možnosť, na otrokoch mužoch aj ženách. Washington používal odmeny aj tresty na podporu disciplíny a produktivity svojich otrokov. Snažil sa apelovať na pocit hrdosti jednotlivca, "najzaslúžilejším" dával lepšie prikrývky a oblečenie a svojich otrokov motivoval peňažnými odmenami. Veril, že "bdelosť a napomenutie" sú lepšími odstrašujúcimi nástrojmi proti priestupkom, ale potrestá tých, ktorí "nebudú plniť svoje povinnosti spravodlivými spôsobmi". Tresty boli rôzne prísne, od degradácie späť na prácu na poli, cez bičovanie a bitie až po trvalé odlúčenie od priateľov a rodiny predajom. Historik Ron Chernow tvrdí, že dozorcovia museli otrokov pred použitím biča varovať a pred bičovaním potrebovali Washingtonovo písomné povolenie, hoci jeho dlhšia neprítomnosť to nie vždy umožňovala.

Počas svojho prezidentovania priviedol do hlavného mesta niekoľko svojich otrokov. Keď sa hlavné mesto v roku 1791 presťahovalo z New Yorku do Philadelphie, prezident začal pravidelne striedať svojich otrokov v domácnosti medzi hlavným mestom a Mount Vernonom. Robil to zámerne, aby obišiel pensylvánsky zákon o zrušení otroctva, ktorý stanovil, že každý otrok, ktorý tam žije dlhšie ako šesť mesiacov, je automaticky oslobodený.

V máji 1796 utiekla Martina osobná a obľúbená otrokyňa Ona Judge do Portsmouthu v New Hampshire. Na príkaz Marthy sa Washington pokúsil Onu chytiť pomocou agenta ministerstva financií, ale neuspel. Vo februári 1797, približne v čase jeho 65. narodenín, utiekol Washingtonov osobný otrok Hercules Posey z Mount Vernonu do Philadelphie a nikdy sa nenašiel.

Vo februári 1786 Washington vykonal sčítanie obyvateľov Mount Vernonu a zaznamenal 224 otrokov. V roku 1799 bolo na Mount Vernone 317 otrokov vrátane 143 detí. Washington vlastnil 124 otrokov, 40 si prenajímal a 153 držal ako veno svojej manželky. Podporoval mnohých otrokov, ktorí boli príliš mladí alebo príliš starí na prácu, čím sa výrazne zvýšil počet otrokov na Mount Vernone.

 Poznámky 

 Referencie 

 Literatúra 
 ELLIS, Joseph J.: Jeho Excelence George Washington. Praha : BB art, 2006, 341 s. ISBN 80-7341-741-3
 KUNEC, Patrik: George Washington : otec zakladateľ a prvý prezident. In: Historická revue, roč. XXXI, 2020, č. 10, s. 12  20.

 Pozri aj 
 Americká vojna za nezávislosť

 Iné projekty 

 Externé odkazy 
 George Washington Resources  from the University of Virginia 
 George Washington's Mount Vernon Estate & Gardens 
 George Washington from the Miller Center of Public Affairs, University of Virginia 
 Washington's Commission as Commander in Chief from the Library of Congress 
 George Washington Birthplace National Monument from the National Park Service 

 Zdroj 

Kategória:Prezidenti USA
Kategória:Slobodomurári USA
Kategória:Osobnosti na brazílskych poštových známkach
Kategória:Osobnosti na čilských poštových známkach
Kategória:Osobnosti na francúzskych poštových známkach
Kategória:Osobnosti na talianskych poštových známkach
Kategória:Osobnosti na poštových známkach USA
Kategória:Osobnosti na bankovkách USA
Kategória:Osobnosti z Virgínie