Bulharsko

Bulharsko (po bulharsky: България), dlhý tvar Bulharská republika (po bulharsky: Република България), je štát v juhovýchodnej Európe ležiaci vo východnej časti Balkánskeho polostrova. Nachádza sa v geografickej a geostrategickej zóne, ktorá spája Európu s Áziou a Čiernomorským regiónom. To predurčilo bohatú a rôznorodú históriu krajiny, ktorej územie je jedným z prvých osídlených človekom na európskom kontinente. 

Krajina susedí na severe s Rumunskom (dĺžka hraníc ), na západe so Srbskom () a s Severným Macedónskom (), na juhu s Gréckom () a na juhovýchode s Tureckom (). Východnú hranicu tvorí Čierne more (). Riečnu hranicu tvorí .

 Geografia 

Celková dĺžka hraníc Bulharskej republiky je .

Od 1. januára 2007 na hraničných priechodoch s Rumunskom a Gréckom pre občanov Európskej únie platí právo na voľný pohyb osôb.

Od 31. marca 2024 bolo Bulharsko čiastočne pripojené do Schengenskej zóny – cestujúci, ktorí prilietali letecky alebo po mori z iných krajín schengenského priestoru, nemuseli pri prílete ukazovať svoje občianske preukazy, respektíve cestovné pasy. Plné pripojenie nastalo až 1. januára 2025, odkedy už nie je nutné preukazovať sa dokladmi ani pri prechode pozemnými hranicami.

V dĺžke  (od rieky Timok po mesto Silistra) tvorí severnú hranicu rieka Dunaj. V blízkosti tejto hranice sa nachádza okolo 57 veľkých dunajských ostrovov – Belene, Vardim, Bogdan, Bliznaci – a iné. Rieka Dunaj poskytuje vhodné podmienky na rozvoj vodnej dopravy. Jej význam vzrástol po spustení riečneho kanála Rýn – Mohan – Dunaj. Na rieke sa uskutočňuje kombinovaná doprava typu: rieka – súš, rieka – more. Je najväčšou riečnou obchodnou cestou, ktorá Bulharsko spája so štátmi západnej Európy. V oblasti dunajského pobrežia sa rozvíjajú rôzne odvetvia priemyslu ako elektroenergetický priemysel, chemický priemysel a  drevospracujúci priemysel. Veľký hospodársky význam majú vodné hraničné prechody Vidin – Calafat a Ruse – Giurgiu (do Rumunska) a Orjachovo – Beket (do Grécka).

Suchozemská hranica s Rumunskom vedie cez oblasť Dobrudže. Začína sa pri meste Silistra, končí sa pri rumunskej dedine Vama Veche a je dlhá .

Rovinatý reliéf tejto časti hranice umožňuje rozvoj cestných (Istanbul – Burgas – Varna – Constanta) a železničných ciest (Razdelna – Kardam –  Medžidia – Ungeni). Tadiaľto vedie plynovod z Ruska a elektrina z Ukrajiny.

Celú východnú hranicu krajiny tvorí Čierne more v dĺžke . Jej začiatok je južne od dediny Vama Veche v Rumunsku a koniec pri ústí rieky Rezovska. Čierne more má pre krajinu veľký strategický význam, pretože cez prielivy Bospor a Dardanely ju spája so Stredozemným morom a s Atlantickým oceánom. Cez Čierne more sa do krajiny importuje 40 % surovín a 30 % sa vyváža. More tiež slúži na lacnejší dostup k nerastným surovinám ako sú ropa, uhlie, koks, železná ruda, ale aj drevo. Väčšina z nich sa dováža z Ruska a Ukrajiny.

Čiernomorské pobrežie je v súčasnosti dôležitou priemyselnou zónou. Rozvíja sa tu chemický a strojársky priemysel. Poskytuje rozvoj rybolovu v mestách Burgas, Varna a Sozopol, kde sa okrem iného ťaží aj soľ.

Čierne more je rajom pre turistov. Okrem oddychovej turistiky ponúka táto oblasť aj ozdravovaciu turistiku. Rozvoju východnej hranice Bulharska však bráni ťažký ekologický stav Čierneho mora, ktoré znečisťujú Dunaj, Dnester a Dneper a obyvatelia jeho pobrežia. Doprava v tejto oblasti je málo rozvinutá, hoci sem vedie železnica zo Sofie.

Na juhu krajina v dĺžke  hraničí s Tureckom  a vedie po rieke Rezovska smerom na západ, kde sa vlieva do rieky Marica, ďalej vedie po úpätí pohoria Strandža a Derventskej vyvýšenine a nakoniec končí v Rodopách.

Cez bulharsko-tureckú hranicu vedú cesty do západnej Európy a regiónu Blízkeho východu (Konstanca – Varna – Burgas – Malko Tărnovo – Lozengrad – Istanbul). Hraničný prechod v meste Makaza spája krajinu s Egejským morom. Smerom do Turecka vedú tri hraničné prechody (Malko Tărnovo, Kapitan Andreevo a od roku 1993 aj Lesovo – Hamzabejli), ale okrem týchto prechodov existuje aj niekoľko starých ciest vedúcich cez túto hranicu (Jambol – Elchovo – Edirne).

Vzťahy Bulharska s oboma južnými susedmi v súčasnosti dostávajú nový rozmer, na čo vplýva politická situácia v Turecku a Grécku. Vypracovaných je mnoho projektov, ktoré by sa mali v budúcnosti realizovať na riekach Struma a Marica.

Severné Macedónsko a Srbsko celkovo v dĺžke  sú hraničiace krajiny s Bulharskom na západe. Vedie od vrchu Tumba až po rieku Timok, ktorá oblasť spája s riekou Dunaj. Cez hranicu so Severným Macedónskom vedú tri hraničné prechody (Petrič – Strumica, Blagoevgrad – Delčevo a Kiustendil – Kriva Palanka – Skopje). V súčasnosti medzi týmito krajinami neexistuje železničný prechod, ale už sú na svete plány, ktoré by sa mohli uskutočniť na trase medzi mestami Gjoševo – Kumanovo.

Cez hraničný prechod pri meste Kalotina vedie medzinárodná cesta, ktorá spája Bulharsko so západnou Európou a krajinami v oblasti Blízkeho východu.

 Dejiny 


Obdobia dejín Bulharska:
 Doba neolitu (6000 pr. Kr.)
 Stredovek (4. stor. – 6. stor.)
 Staré Veľké Bulharsko (632 – 665)
 Prvá bulharská ríša (681 – 1018)
 Druhá bulharská ríša (1185 – 1396)
 Nadvláda Osmanskej ríše (1396 – 1878)
 Tretia bulharská ríša (1878 – 1944)
 Medzivojnové obdobie (1918 – 1939)
 Druhá svetová vojna (1939 – 1945)
 Bulharsko v období komunistickej diktatúry (1944 – 1989)
 Bulharsko po páde komunizmu (1989 – súčasnosť)

1. januára 2026 sa v Bulharsku stalo platidlom euro, nahradilo bulharský lev.

 Obyvateľstvo 

Podľa Národného štatistického inštitútu malo Bulharsko v roku 2007 7 679 290 obyvateľov.
Ich počet však za posledné roky klesol v dôsledku nízkeho prirodzeného prírastku (približne – 5 %) a vysokej migračnej vlny, kedy po roku 1989 emigrovalo okolo 750 000 ľudí.

Bulharsko má najnižší prírastok obyvateľstva na svete od začiatku 50. rokov 20. storočia s výnimkou ostrova Svätý Krištof a Nevis. Hlavnou príčinou je obrovská emigrácia z krajiny. Od 80. rokov 20. storočia je prírastok obyvateľstva negatívny, na čom sa okrem rozsiahlej emigrácie Turkov a neskôr i Bulharov podieľala od 90. rokov 20. storočia aj nízka pôrodnosť.

V rokoch 1985 – 1989 sa komunistické vedenie Bulharska snažilo násilne asimilovať tureckú menšinu. Od roku 1985 bulharská vláda zrušila vyučovanie v tureckom jazyku a snažila sa o potlačenie tureckej kultúry a identity. Turecké mená boli poslovanštené a približne 300 000 Turkov natrvalo emigrovalo do Turecka. Po prechode Bulharska k demokracii boli tieto zákony začiatkom roku 1990 zrušené.

 Národnostné zloženie obyvateľstva 2001http://www.nsi.bg/Census_e/Ethnos.htm 
UmiestnenieNárodnosťPočet%
 1
 Bulhari 
 6 442 950
 83,9
 2
  Turci 
 721 855
 9,4
 3
 Rómovia 
 360 926
 4,7
 4
 iní 
 69 204 	
 0,9 	


 Národnostné zloženie obyvateľstva 2011http://censusresults.nsi.bg/Census/Reports/1/2/R7.aspx 
UmiestnenieNárodnosťPočet%
 1
 Bulhari 
 6 664 624
 84,8 	
 2
 Turci 
 588 318 	
 9,4
 3
 Rómovia 
 325 343 	
 4,9 	
 4
 iní 
 49 304
 0,7 	


 Vierovyznanieporov. http://www.nsi.bg/Census_e/Religion.htm 
UmiestnenieNáboženstvo%
 1
 Pravoslávie 
 82,7
 2
 Islam 
 12,2
 3
 Katolicizmus
 0,5
 4
 iné 
 4,7


 Súčasné politické pomery 
Bulharsko je parlamentnou republikou. Hlavou štátu je prezident volený priamou voľbou na 5-ročné volebné obdobie. Neustále činným zákonodarným orgánom, pozostávajúcim z 240 poslancov volených na 4 roky, je Národné zhromaždenie. Výkonná moc je v rukách vlády. Po parlamentných voľbách v krajine (25. jún 2005) Dovtedajšia konzervatívna vláda utrpela porážku, keď kľúčová politická sila Národné hnutie Simeona II. (po bulharsky: Национално движение Симеон II., НДСВ) dosiahla okolo 22 %. Najväčší vplyv získali bulharskí socialisti vedení Sergejom Staniševom, ktorí napokon vytvorili veľkú koalíciu s NDSV a Hnutím za práva a slobody (po bulharsky: Движение за права и свободи, ДПС), ktoré je v krajine podporované najmä bulharskými Turkami. Najväčším prekvapením volieb bol úspech strany Ataka (po bulharsky: АТАКА), ktorá svoj program postavila na nacionalistických a rasistických heslách a odpore voči Európskej únii a získala takmer 9 %.

Súčasným predsedom vlády je Galab Donev, v prezidentských voľbách v roku 2021 zvíťazil Rumen Radev.

 Mestá 
 Bansko
 Batak
 Blagoevgrad
 Bobov dol
 Botevgrad
 Biala Čerkva
 Burgas
 Dobrič
 Gabrovo
 Carevo
 Chaskovo
 Jambol
 Kărdžali
 Kazanlăk
 Kozloduj Montana
 Panagjurište
 Pazardžik
 Pernik
 Petrič
 Pleven
 Plovdiv
 Razgrad
 Ruse
 Sandanski
 Silistra
 Sliven
 Smoľan
 Sofia
 Sozopol Stará Zagora
 Svilengrad
 Svištov
 Šumen
 Tărgovište
 Teteven
 Trojan
 Tutrakan
 Varna
 Veliki Preslav
 Veliko Tărnovo
 Vidin
 Vraca
 Zlatica

 Administratívne rozdelenie 
Územie štátu sa od roku 1998 delí na 28 oblastí, 262 okresov a 3881 obcí.

 Blagoevgrad Kiustendil Razgrad Sofia Burgas Loveč Ruse Stará Zagora Dobrič Montana Šumen Tărgovište Gabrovo Pazardžik Silistra Varna Chaskovo Pernik Sliven Veliko Tărnovo Jambol Pleven Smoljan Vidin Kărdžali Plovdiv Sofia Vraca

 Referencie 

 Pozri aj 
 Umenie Bulharska
 Literatúra Bulharska

 Iné projekty 

 Externé odkazy 
 História a umenie v Bulharsku  
 História Bulharska v siedmich obrazoch 
 Bulharsko sprievodca  
 Sprievodca bulharským pobrežím 
 Turistický sprievodca Bulharskom  (po slovensky)

 Zdroj 
 Matejko, Ľ.: Poznámky k predmetu Východná Európa - krajiny a ľudia, Bratislava, 2007.


Kategória:Členovia OSN
Kategória:Krajiny EÚ
Kategória:Členovia NATO
Kategória:Štáty v Európe
Kategória:Členovia Frankofónie