Identitetspolitikk

Identitetspolitikk er et omstridt og ladet begrep som kan betegne politisk mobilisering på vegne av identitetsgrupper som tar utgangspunkt i opplevelsen av at en gruppe har blitt utsatt for urettferdighet, undertrykking eller marginalisering,Lexico, Oxford Dictionaries Definition of identity politics  men som ofte brukes retorisk mot slik mobilisering. Stanford Encyclopedia of Philosophy beskriver det derfor som et ladet begrep. Begrepet har særlig vært brukt til å beskrive grupper som kjemper for kulturelt, etnisk eller religiøst definerte gruppers/minoriteters rettigheter, kvinners rettigheter og LHBT+-befolkningens rettigheter. Begrepet har også blitt brukt på andre måter, f.eks. om restriktiv innvandringspolitikk eller høyreradikale nasjonalistiske agendaer som tar sikte på ekskludering av bestemte grupper. Kurzwelly, Pérez og Spiegel argumenterer derfor for at begrepet er dårlig definert og et analytisk upresist konsept.

Selv om begrepet har blitt brukt deskriptivt er det ofte omstridt, blant annet fordi det er vanskelig definere det på en presis måte som skiller det fra tidligere bevegelser som har hatt oppretting av urettferdighet som mål. Begrepet har videre blitt brukt retorisk i politisk motstand mot kjønns-, migrasjons- og rasismeforskning. Halvor Moxnes og Gyrid Gunnes skriver at «vi tar avstand fra å bruke ‘identitetspolitikk’ som et retorisk grep for å delegitimere undertrykkede gruppers kamp for rettigheter og anerkjennelse. Arbeiderbevegelsen, samiske rettigheter, kvinners og skeives rettigheter er ikke ‘identitetspolitikk’, men politiske kamper for medborgerskap». Linn Stalsberg skriver at begreper som «woke» og «identitetspolitikk» er importbegreper fra USA som har gått fra å være beskrivelser av kamp for rettigheter, til å bli «noe konservative grupper, høyresiden generelt, høyreekstreme spesielt, bruker aktivt for å diskreditere det som oftest er rettmessig kamp», og understreker at «identitetspolitikk» ikke er et nøytralt begrep og at «å anklage noen for å drive identitetspolitikk har oftest som agenda å avvise hele debatten, debattanten, forskningen, kritikken, før samtalen eller sannhetssøken i det hele tatt kommer i gang». Kjønnsforsker Lene Myong skriver at begrepet ofte brukes negativt om kampen for sosial rettferdighet og rettigheter og at «de siste årene har ideer om 'identitetspolitikk' fungert som et nytt anklagepunkt mot kjønnsforskningen og tilstøtende fagfelter. Og som et skjellsord for skeiv, feministisk eller antirasistisk aktivisme». Myong skriver at det er «nødvendig å undersøke kampene som føres mot 'identitetspolitikk' og 'krenkelseskultur' i Norge og Danmark i sammenheng med anti-gender-bevegelser og høyrepopulisme».

Randi Gressgård setter ordet i sammenheng med begrepet «politisk korrekthet» og skriver at «i likhet med multikulturalisme defineres sjelden identitetspolitikk nærmere, men fungerer som samlebetegnelse for alt en ønsker å markere avstand til». Hun siterer Gary Younge, som påpekte at begrepet florerte i britisk presse oftere enn ord som partriarki, homofobi og islamofobi, til tross for at hatkriminaliteten hadde økt.Randi Gressgård (2019). «Politisk korrekthet, identitetspolitikk og ytringsfrihet». Tidsskrift for samfunnsforskning, 60(1):91–95 Senter for ekstremismeforskning (C-REX) ved Universitetet i Oslo knytter begrepet til høyreorienterte antigendermobiliseringer, der antirasistiske og feministiske ideer ofte fremstilles som «identitetspolitikk», «woke», «politisk korrekthet» og «kulturmarxisme». Sosialantropolog Ragnhild Freng Dale beskriver ordet som «et ullent begrep som bidrar til å tåkelegge mer enn det oppklarer. Det brukes oftest av dem som er «mot» et eller annet, enten det er ønsket om bedre undervisning om norsk kolonihistorie eller retten til å anerkjennes som noe annet enn mann eller kvinne».

Filosofen Kwame Anthony Appiah skriver at:

Politisk mobilisering for en gruppe med nasjonal identitet eller for å skape en felles nasjonal identitet kalles nasjonalisme. Mobilisering for å fremme likestilling mellom kjønn, feminisme, har også blitt omtalt av kritikere som «identitetspolitikk». Et kjennetegn for identitetspolitikk er en holdning til at demokrati, universelle rettigheter og fritt marked ikke er tilstrekkelig for å sikre minoritetsgruppers rettigheter, respekt og egenart. Torgrim Eggen mener at «[i]dentitetspolitikk er ideer om at vår verdens minoriteter – etniske, seksuelle, religiøse (selv kvinner betraktes i dette perspektivet som en minoritet) – har spesielle behov og bør ha både særrettigheter og kompensasjon for all urett de har lidd.»Torgrim Eggen i Leder: Mulige verdener  Samtiden 4/2015

Samfunnsviteren Francis Fukuyama argumenterer i boken Identitet for at identitetspolitikk i hovedsak er en naturlig og uungåelig respons på urettferdighet, som kampanjen Me too mot trakassering av kvinner eller Black Lives Matter, mot rasisme mot fargede mennesker. Fukuyama hevder at identitetspolitikk først blir problematisk når man i stedet for å se på en tretti år lang tendens mot økende økonomisk ulikhet i mange samfunn, i stedet fokuserer på kulturelle spørsmål på eliteuniversiteter.Fukuyama 2019, s. 114–115

 Referanser 

 Litteratur  
 Francis Fukuyama Identitet, Dreyer forlag 2019 ISBN 978-82-8265-468-5

 Eksterne lenker 


  Verdibørsen Identitetspolitikk skaper debatt intervju med Ivar Arpi (radioprogram/podcast) 25.02.2017
  Lars Akerhaug En guide til identitetspolitikken  Minerva 18.11.2017


Kategori:Politisk terminologi
Kategori:Identitet