Overfallet på samene ved Dalbusjøen i 1811

Overfallet på samene ved Dalbusjøen i 1811 skjedde 27. og 28. august 1811, da en gruppe på 40–50 bevæpnede bønder fra Dalsbygda i Os gikk til angrep på en gruppe reindriftssamer som hadde leir og rein ved Dalbusjøen på Gauldalsvidda, like over grensa til Ålen. Det ble avfyrt skudd mot mennesker uten at noen kom til skade, men 392 reinsdyr ble stjålet og slaktet. 308 av dyrene tilhørte samene, mens 84 dyr var sytingsrein som tilhørte bønder, prester og embetsmenn ved Røros Kobberverk. 
 Hendelsene  
De 13 berørte samene var fire familier som drev reinen sammen som en sijte. Det var Jon Mortensen (ca 65-75 år) med kona Kari, to barn og to drenger, Morten Olsen (ca 55 år) med kona Lucia, Zacharias Nilsen (ca 30 år) med kona Sofia og en nyfødt sønn, og Morten Olsen Kant (ca 45 år) og kona Ragnhild. 

Etter gudstjenesten i Os kirke søndag 25. august tok lensmannen Ole Skogstad ordet på kirkebakken. Han sa at «en deel Finner havde nedsadt sig ulovlig her nord i derfor maae heele Bygda være samholdig og skjøte dem derifra.» 

Hovedmannen bak angrepet var bonden Bersvend Engen (1772–1812, også kalt Bersvend Lilleøyen) fra Dalsbygda. Han hadde personlige interesser i området, i og med at han brukte traktene til utmarksslått. Dette var i og for seg urettmessig, forsåvidt som bygselen til utmarksslåtten siden 1801 hadde tilhørt Lars og Besvend Løberg fra Ålen. Bersvend Engen var den som rekrutterte folk til angrepet,  han var anfører for gruppen, og han utga seg for lensmann når han «befalte» samene å forlate området. Bersvend døde 7. februar 1812. Han ble funnet død «stående på hodet i en vasskjølle», og dødsfallet ble betraktet som et selvmord.

 Konflikt-tid 
Angrepet skjedde i en periode hvor det var flere lignende konfrontasjoner. I 1794 klager Thomas Christian Nilsen på vegne av 12 samefamilier ved Riasten over at bønder fra området jager dem, truer med å skyte rein og stjeler husgeråd. I sitt svar til klagerne pekte stiftamtmann Fjeldsted på at kronprinsen under en reise i området i 1788 hadde blitt kjent med problemet, og hadde befalt at samene skulle få leve i fred. Jon Mortensen var en av de skadelidende i 1794 også. 

I 1801 klaget samene på ny over at de var blitt overfalt ved Riasten. Reineierne Thomas Larsen, Morten Olsen og Torkil Thomassen representerte en gruppe på tilsammen 10 familier som tilsammen kan ha hatt omkring 3000 rein. Bygdefolk fra Ålen, blant dem lensmann Lien, ble anklaget for å ha brent ned gammer, og jaget samene «med Hug og Slag». 

Skogforvalter Nicolai Hersleb Ramm (1756–1830) i Nord-Østerdal hadde en eksplisitt avvisende holdning til samene; han hadde hindret samene «Rik-Nils» og «Rik-Jonas» i å få kjøpe sine bygselsområder, og arbeidet aktivt for å få samene fjernet. I et brev til kobberverkets skogkommisjon i 1813 skrev han at reinen gjør stor skade
«ved at nedtræde og derved ødelegge Skovengene eller de saa kaldede Markeslaayte, og som ofte udgjør Bondens betydeligste Høeavl. De ødelegger Bøndernes Mosefjelde, endog de længst fraliggende Trøndske og Rendalske, og der hvor disse Dyr saa omstreifet vil siden intet Qvæg Gresse, saalænge det merker mindste Lugt af deres kastede Urenlighed. Alle disse Fornærmelser er af overmaade stor Viktighed, og saa meget mer utaalelig, som den tilføyes af en Menneskeraace der ikke bringer Samfundet nogen Fordeel. De ere ikke engang Værnedyktige eller pligtige, og al deres Expart kan ganske undværes. Men de ere fæstede iblant os ved Byxler paa vidløftige Fjeldstrækninger og ejer tildeels kjøbte Engeflækker - hvorledes kan man da blive af med dem?»
 Etterspill  
De første forhør ble tatt opp i november 1811, 8. november i Ålen og 11. november på Røros. Dom i saken falt i 1813, og saken ble endelig avsluttet med en forliksdom 4. september 1815. Samene fikk et samlet erstatning på 18 000 riksdaler for tapet. Forlik innebar også at samene måtte flytte fra området. Ifølge folketradisjonen rundt hendelsen fikk samene dertil liten glede av pengene. Jon Mortensen, som hentet pengene, skal angivelig ha blitt full på ei skjenkestue i Røros, eventuelt blitt skjenket han full. På vei hjem ble han frastjålet alle pengene. Jon Mortensen kom seg aldri økonomisk på fote, og skal ifølge tradisjonen ha endt som tigger «nede paa Leinstranden» ved Trondheim. 

Samene forlot området, og det var først i 1878 at det på ny var reindrift her. Fra 1950-årene har reinen på Gauldalsvidda blitt definert som villrein.

Hendelsene danner grunnlaget for Kari Nygaards roman Det frosten tok (2015).Det frosten tok ; aschehoug.noMorten O. Haugen Kvinneliv i skyggen av hatet; Aftenposten, 7. mars 2015 

 Referanser 











Sverre Fjellheim. Gåebrien sijte : en sameby i Rørostraktene. Eget forlag, 2012. ISBN  978-82-999028-0-9. 



Kategori:Samisk historie
Kategori:Sørsamene
Kategori:Os' historie (Innlandet)
Kategori:Røros' historie
Kategori:Holtålens historie
Kategori:1811 i Norge