Franz von Papens regjering

miniatyr|Regjeringen Papen; stående fra venstre: Gürtner (justis), Warmbold (næring), Schleicher (Reichswehr); sittende fra venstre: Braun (ernæring og landbruk), Gayl (innenriks), Papen (kansler), Neurath (utenriks); ikke til stede: von Krosigk (finans), Schäffer (arbeid), Eltz-Rübenach (samferdsel og post)
Franz von Papens regjering var den tredje presidialregjering i Tyskland under Weimarrepublikken, etter regjeringene Brüning I og II. Regjeringen styrte på grunnlag av presidentens tillit, ikke flertallet i Riksdagen. Den satt ved makten fra 1. juni 1932 til 3. desember 1932. Regjeringens medlemmer talte sju adelige og tre borgerlige ministre, og fikk dermed straks tilnavnet baron-regjeringen (Kabinett der Barone).

 Regjeringens forhold til Riksdagen 
I Riksdagen støttet regjeringen seg på DVP og DNVP. Den fikk ingen støtte av SPD, slik den foregående Brüning II hadde opplevd. SPD fremsatte tvert i mot mistillitsforslag i Riksdagen, men som regjeringen overlevde. 

Franz von Papen ville innføre et nytt statssystem (Neuer Staat). Det skulle omfatte en sammenslåing av embetene til rikskansleren og den prøyssiske ministerpresidenten, en uavhengighet for rikskansleren i sitt forhold til Riksdagen, og endelig opprettelsen av et nytt overhus, oppnevnt av rikskansleren. Systemet kunne minne om keisertidens system, og det langsiktige formålet var å gjeninnføre monarkiet. 

 Oppløsning av Riksdagen, valg i juli 
President Hindenburg oppløste Riksdagen allerede 4. juni 1932, da denne ifølge presidenten –ikke lengre var uttrykk for det tyske folkets politiske vilje.

Valgkampen foran valget i juli 1932, ble svært blodig. SA og SS var ved Schleichers hjelp, igjen blitt tillatt som organisasjoner. Disse hadde blitt forbudt av regjeringen Brüning II. Mellom ytterste høyre og ytterste venstre oppsto det gatekamper, skyteepisoder, sammenstøt i forsamlingslokaler, og dessuten rene mord. Volden i denne perioden krevde ca. 300 døde, og mer enn 1100 sårede. Sammenstøtene i Altona søndag 17. juli 1932 (Den blodige søndagen i Altona), krevde alene 18 liv og skadet 68 mennesker, delvis alvorlig. 

Kampene i Altona ga Hindenburg et påskudd for å oppløse den sosialdemokratiske regjeringen i Preussen under ledelse av Otto Braun, det såkalte preussenslaget. Papen ble gjort til rikskommisær med direkte styring av de prøyssiske myndighetene. Dermed ble de demokratiske partiene med SPD i spissen, fratatt en vesentlig del av sin politiske slagkraft foran valget i juli. Regjeringen i Berlin var den siste vesentlige regjeringsdeltakelse SPD hadde i Weimarrepublikken. Venstresiden var ikke i samme grad bevæpnet eller organisert for politisk vold, slik som på den høyreradikale side. Fagforeningene ønsket heller ingen generalstreik slik KPD krevde, og ved valget i juli 1932 ble NSDAP det største partiet i Riksdagen.

 Ny oppløsning av Riksdagen og valg i november 
I august 1932 var det varslet et nytt mistillitsforslag mot regjeringen. Da Hindenburg ønsket at Papens regjering skulle fortsette, ga han kansleren ordre om å oppløse riksdagen uten grunnlovsmessig frist for nyvalg. Papen vek først tilbake for et så vesentlig brudd på grunnloven. Etter at en foreløpig avstemning hadde vist et flertall på 512 stemmer for og 42 mot mistillitsforslaget, oppløste imidlertid Papen Riksdagen allerede mens den formelle avstemning foregikk.

Regjeringen Papens politikk inneholdt både skattesenkninger og åpning for å gå under tariffene. Industrien reagerte positivt på politikken, mens det i Berlin oppsto ville streiker. Streikene var organisert av både kommunister og nasjonalsosialister, delvis også i samarbeid. Politikken førte likevel til enkelte positive tegn med tanke på å redusere arbeidsledigheten.

Valget i november 1932 ga en viss fremgang for de demokratiske partiene og tilbakegang for nasjonalsosialistene. Den 17. november 1932 trådte likevel regjeringen Papen tilbake. Den manglet tillit også hos den nye riksdagen, som opphevet de nødsforordningene regjeringen utstedte. I regjeringen ble det lagt en slagplan som blant annet omfattet oppløsning av parlamentet uten nyvalg og en endring av forfatningen i autoritær retning, som likevel senere skulle avgjøres av en folkeavstemning eller nasjonalforsamling. Hindenburg like planen, men hørte på Schleichers advarsler mot borgerkrig. Adolf Hitler tilbød seg å lede en flertallsregjering, men Hindenburg avslo. Den 2. desember avskjediget Hindenburg regjeringen og 3. desember tiltrådte Kurt von Schleichers regjering. 

 Sammensetning 
 Regjeringen Papen  1. juni 1932 til 3. desember 1932 Rikskansler frameless|center|100px Franz von Papen  partiløs Auswärtiges Amt frameless|center|100px Konstantin von Neurathfra 2. juni 1932  partiløs Innenriks frameless|center|100px Wilhelm von Gayl  DNVP Finans frameless|center|100px Johann Ludwig Graf Schwerin von Krosigkfra 2. juni 1932  partiløs Næring Hermann Warmbold  partiløs Arbeid Hermann Warmbold konstituert fra 5. juni 1932   partiløs Hugo Schäfferfra 6. juni 1932  partiløs Justis frameless|center|100px Franz Gürtnerfra 2. juni 1932  DNVP Reichswehr frameless|center|100px Kurt von Schleicher  partiløs Post Paul Freiherr von Eltz-Rübenach  partiløs  Samferdsel Paul Freiherr von Eltz-Rübenach  partiløs Ernæring og landbruk  Magnus Freiherr von Braun  DNVP Riksminister uten portefølje frameless|center|100px Franz Bracht (fra 29. oktober 1932)  partiløs Riksminister uten portefølje frameless|center|100px Johannes Popitz (fra 29. oktober 1932) partiløs

 Referanser 

Papen
Kategori:1932 i Tyskland