Norsk energihistorie

Norsk energihistorie dreier seg om energibruk fra førmoderne tid til landet ble produsent av petroleumsprodukter. Utover på 1900-tallet ble landets omfattende vannkraftressurser utnyttet for kraftproduksjon for metall- og kjemisk industri. På 1970-tallet ble Norge ført inn i oljealderen etter at det ble oppdaget store oljefelter i Nordsjøen. Dermed ble Norge en av verdens største energieksporterende land.

I Norge har energi fra ved til oppvarming, matlagning, metallproduksjon og fremstilling av tretjære vært viktig i uminnelige tider. Vannkraft antas å ha vært i utbredt bruk siden 1200-tallet, først og fremst til bekkekverner, senere på 1500-tallet også for bruk i sagbruk og møller. Parafinlamper fikk først sin store utbredelse utover på siste halvdel av 1800-tallet. I førindustriell tid var all mekanisk arbeid avhengig av muskelkraft fra mennesker og dyr, noe som endret seg med introduksjon av nye energiteknologier.

I første halvdel av 1800-tallet kom de første industrietableringer i Norge der vannkraft ble benyttet. De første vannturbinene ble tatt i bruk i fabrikkene for å drive for eksempel sag, veve- og spinnemaskiner og verktøymaskiner. Noen av de aller første slike fabrikker i Norge ble etablert langs elven Tista i Halden på tidlig 1800-tallet. Disse første fabrikkene benyttet også kull som energikilde for dampmaskiner. Kull ble også benyttet i skip, damptog og for metallproduksjon.

På slutten av 1800-tallet ble elektrisitet tatt i bruk for belysning. Flere små elektrisitetsverk ble bygget både i forbindelse med fabrikker og for private boliger. Med etableringen av Norsk Hydro i 1905 kom for alvor den elektrokjemiske industrien i gang i Norge. Noen av datidens største vannkraftverker ble bygget for denne industrien i Rjukan. Enda større industriutbygginger skjedde i etterkrigstiden, der vannkraft ble benyttet spesielt for aluminiumsproduksjon, stålfremstilling og treforedlingsindustri.


Da petroleumsforekomstene i Nordsjøen ble oppdaget ble det klart at en industriutvikling uten sidestykke i Norsk historie ville finne sted. Oljeforekomstene lå i dypere og i mer værutsatte farvann enn andre forekomster i verden. Teknologioverføring fra andre lands oljeindustri kunne ikke skje uten at store endringer måtte gjøres. For eksempel var ikke plattformer av stål like god egnet i Nordsjøen som i andre havområder. Det vakte internasjonal oppsikt da en i Norge utviklet de såkalte Condeep-plattformene av betong. Disse ble bygget på de største olje- og gassfeltene for å gi stabile oljeplattformer som kunne stå på havets bunn.

Olje- og gassproduksjon har ført til at Norge er en storprodusent av energi, samtidig som betydningen for landets økonomi er stor. Bare en liten del av oljen, og knapt noe av gassen brukes  innenlands. Istedenfor går det rørledninger med en samlet lengde på flere 1000 km på bunnen av Nordsjøen for å forsyne nordeuropeiske land.

Energibruk i Norge i førmoderne tid
Energibruk og teknologiutvikling går hånd i hånd i menneskehetens historie. I førmoderne tid var både menneskelig arbeidskraft og husdyr viktige energikilder, også i Norge der treller ble brukt til fysisk arbeid, blant annet for håndkverner, kjerning av smør og pløying av åkermark. Til tyngre arbeid ble også husdyr som hester og okser brukt. I enkelte sammenhenger ble mennesker brukt som drivkraft i mekaniske innretninger, som tredemøller til kraner, pumper og blåsebelger.

vindkraft var en viktig energikilde for fremdrift av seilbåter. Uten medbør måtte båten roes. Helt opp til moderne tid var båter drevet med seil det viktigste kommunikasjonsmidlet langs kysten.

Vannkraft ble utnyttet fra rundt 1500-tallet som energikilde i sagbruk. Oppgangssagen revolusjonerte da trelasthandelen som ble en viktig eksportnæring i Norge fra 1500-tallet og utover. Vanndrevne kverner og møller var i bruk i Norge allerede i middelalderen.

 Energikilder for oppvarming og matlaging 

I Norge, som i mange andre land, har ved blitt brukt til oppvarming og matlaging opp gjennom tidene. Det tradisjonelle ildstedet i gammel tid var en åpent bålplass kalt åre midt på gulvet i huset. Senere utvikling førte til at ildstedet ble flyttet mot en av ytterveggene, hvor det ble murt opp en steinmur for å beskytte mot brann. Senere igjen ble dette murverket utviklet videre til en skorstein som gikk opp gjennom taket. Først rundt midten av 1600-tallet kom kakkelovnen fra Tyskland til de nordiske landene. Jernovnen ble også introdusert i Norge på denne tiden.

Bruk av torv som brensel er kjent fra historiske kilder og var vanlig i skogfattige områder. Helt opp til etterkrigstiden har torv vært brukt til brensel.

 Energikilder for transport og produksjon 
Myrmalm er jernoksid fra myr som ble brukt til utvinning av jern i såkalte jernvinne, en metode som ble utviklet i jernalderen. I denne prosessen benyttes trekull som utvinnes i en kullmile. I mer avanserte jernverk ble vannmøller anvendt for å drive blåsebelger for jernvinnen og hammere for videre bearbeiding av jernet.

Ett annet produkt fra trevirke er tretjære, der varmeenergien i trevirke samtidig er del av prosessen for utvinningen i en tjæremile. Tjære ble brukt til impregneringsmiddel for båter, utvendige vegger på hus og andre gjenstander av tre.

Vanndrevne kverner og møller var kjent i Romerriket på Kristi tid, en mener at kunnskapen om disse har kommet til Nord-Europa herfra, uten at en kjenner nøyaktig  tidspunkt. En tror at slike vanndrevne maleverk ble tatt i bruk i Norge på 1200-tallet. Vindmøller har tradisjonelt hatt liten utbredelse i Norge, men det er kjennskap til at noen ble forsøkt satt opp på 1600- og 1700-tallet. Vanndrevne møller var enklere å bygge og drive i Norge. Helt opp til 1930 var det omtrent 10 000 møller og kverner i bruk i landet (moderne møller inkludert).

 Industriell fremvekst og bruk av elektrisitet 1840–1899 
Den industrielle revolusjon på slutten av 1700-tallet var i stor grad drevet av oppfinnelser og rask spredning av kunnskap og maskiner relatert til energibruk. På denne tiden var det først og fremst kull som ble brukt som energikilde. Dampmaskinen som ble oppfunnet i 1712 fikk stor betydning som drivmaskin i fabrikker og i damplokomotiver. Senere ble petroleum viktig både som energikilde og energibærer.

Den industrielle revolusjon fant første og fremst sted i Storbritannia, mens den andre industrielle revolusjonen utspant seg i andre land som Tyskland, USA, Frankrike og flere andre, blant annet Norge. På denne tiden skjedde det også en rekke andre industrietableringer basert på vannkraft for elektrisitetsproduksjon.

 Vannkraftbasert industri 

Den tidlige industrielle utviklingen i Norge var blant annet basert på vannkraft. Vannturbiner ble satt opp i forbindelse med fabrikker på første halvdel av 1800-tallet. Disse fabrikkene brukte vannkraften til å drive sag, veve- og spinnemaskiner, verktøymaskiner, samt flere andre innretninger som ble funnet opp på denne tiden. Overføringen av energien skjedde via akslinger og reimer. Langs vassdrag som Fanaelven, Tista og Akerselva vokste det frem betydelige industrimiljøer, blant annet Rosendahl Spinnerier, Saugbrugsforeningen og Nydalens Compagnie, etablert rundt midten av 1800-tallet. I denne bølgen av industrialisering var også kull en viktig energikilde. For eksempel brukte de nevnte bedriftene langs Akerselva både kull og vannkraft.

 De første elektrisitetsverkene 
Aller første bruk av elektrisitet i Norge skal ha vært belysning på tårnet av Trefoldighetskirken i Christiania den 4. november 1864 i anledning 50-årsjubileet for inngåelsen av unionen med Sverige. I Fana ved Bergen ble det i 1883 lagt inn elektrisitet i våningshuset ved Rosendahl Spinnerier, «Annero», som derved ble det første privathus i landet med innlagt elektrisk belysning. 

Internasjonalt markerte Edisons kraftverk i New York i 1882 starten på moderne elektrisitetsforsyning, noe som også fikk betydning for utviklingen i Norge. Forut for dette hadde både dynamoer og lysbuelamper blitt oppfunnet og brukt i mindre skala. Disse anleggene ble både brukt til belysning og for å drive arbeidsmaskiner med elektriske motorer. På denne tiden var det flere industrietableringer spredt rundt i Norge som bygget vannkraftverk i sin nærhet som energikilde for produksjonen. Norges aller første vannkraftverk ble satt i drift samme høst som kraftverket i Pearl Street, og ble bygget av Senjens Nikkelverk i Hamn på Senja. Energien ble kun brukt til belysning. Kraftverket i Hamn regnes som et av de tidligste vannkraftverkene i Europa.

A/S Lisleby Brugs lysanlegg regnes for å være Norges første elektriske anlegg med dampmaskin, dynamo og to buelamper. Dette anlegget ble satt i drift i 1877. Norges første elektrisitetsverk, altså selskap som distribuerte elektrisitet til abonnenter, var Lugstols Brug i Skien som fra 1. oktober 1885 leverte strøm til 120 glødelamper. Her ble det benyttet en vanndrevet dynamo for likestrøm med en spenning på 100 V.

I 1891 fikk Hammerfest som Norges første by et offentlig elektrisitetsverk, med blant annet gatebelysning, fra et vannkraftverk. Det var to generatorer i dette kraftverket: En likestrømsmaskin (dynamo) for lysbuelampene for gatelys og en vekselstrømsmaskin for glødelamper for innendørs bruk.

Mange byer i Norge kom til å følge etter med offentlige anlegg. Av rundt 20 byer som fikk elektrisitetsforsyning i Norge på slutten av 1800-tallet var det 14 som satset på vannkraft. Det ble også startet flere små elektrisitetsverk drevet av dampmaskiner, såkalte blokkstasjoner. Dette var små, kullfyrte kraftverk som leverte elektrisitet for belysning til en større bygning eller et helt kvartal. Christiania Elektricitetsværk stod ferdig i 1892 og bestod av tre dampmaskiner som drev dynamoer. Anlegget leverte likestrøm med en spenning på 240 V. Produksjon av likestrøm med lav spenning gjorde at elektrisiteten ikke kunne transporteres over annet enn små strekninger. På begynnelsen av 1900-tallet fantes det hele 100 slike små dampdrevne kraftverk rundt om i Oslo.

Under Den internasjonale elektrotekniske utstillingen i 1891 som ble avholdt i Frankfurt am Main ble et komplett system for trefase vekselstrøm demonstrert. Blant annet ble en velfungerende elektrisk motor vist.  Etter dette ble slike systemer tatt i bruk for videre elektrifisering rundt om i verden. Det første kraftverket i Norge med generator for trefasestrøm var Kuråsfoss kraftverk i forbindelse med Røros kobberverk. Denne ble satt i drift i 1896.

Andre energikilder på slutten av 1800-tallet

I 1848 fikk Christiania gasslamper som den første by i Norge, mens Larvik ble den siste i 1913. Gassverkene leverte også gass til forskjellig annet bruk, som for eksempel matlaging på komfyrer i leilighetene. De største byene i Norge hadde et omfattende gassrørledningsnett for distribusjon til bygårdene i etterkrigstiden. Bergen gassverk var det største. Andre produkter fra gassverkene var koks og tjære, samt kjemikaler.

Petroleum i form av olje som kommer opp av bakken og som kan brukes som lampeolje har vært kjent siden oldtiden. Utnyttelse av petroleumsprodukter i større skala begynte i Nord-Amerika på midten av 1800-tallet. I første omgang var det destillasjon av petroleum for å gi parafin som ble en omfattende industri. Parafin ble brukt til lampeolje i store deler av verden utover på siste halvdel av 1800-tallet. For folk flest var parafinlamper den vanligste lyskilden i hjemmene på denne tiden.

 Elektrifisering for industri og alminnelig forsyning 1900 – 1940 
På slutten av 1800-tallet var det flere store og kapitalintensive kraftutbyggingsprosjekter på gang. Mange av disse var kommunale initiativer, men også staten var med. Allerede i 1892 hadde det blitt foreslott for Stortinget statlige oppkjøp av vannfallsrettigheter for å forsyne jernbanen med elektrisitet for å redusere behovet for importert kull. Spesielt utviklingen av den elektorkjemiske Birkeland-Eyde-prosessen ble av stor betydning og var grunnlaget for etableringen av Norsk Hydro på begynnelsen av 1900-tallet.

 Elektrokjemisk industri 

Utover på 1900-tallet skjedde det en rekke industrietableringer basert på blant annet elektrokjemi og bergverk. Disse industribedriftene ble lagt nær vannkraftressursene og det vokste opp nye samfunn rundt disse. Noen av de første var Borregaard etablert i 1889 og Sulitjelma Gruber i 1891. I Sulitjelma ble det utvunnet kobber, der verdens første elektriske smeltehytte for kobber ble konstruert av Jens Westly (1882–1960). Borregaard ble etablert i Sarpsborg i begynnelsen av 1890-årene. Produksjonen her var cellulose og papir. Firmaet etablerte et vannkraftverk for energiproduksjon. Allerede i 1909 var Borregaard landets største industriarbeidsplass.

Andre store industrietableringer utover på 1900-tallet var blant andre Odda Smelteverk, Det Norske Zinkkompani A/S og Tinfos Titan & Iron etablert. Her ble store vannkraftstasjoner som Tysso I og Skjeggedal kraftverk bygget. I nabokommunen Sauda ble også store industrietableringer igangsatt på omtrent samme tid. Sauda Smelteverk ble startet her i 1923, og under andre verdenskrig ble det satt i gang aluminiumproduksjon.


Selv om disse industriene var store og betydde mye for lokalsamfunnene var Norges desistert største industrietablering på 1900-tallet allikevel Norsk Hydro. Selskapet ble stiftet i 1905 og baserte seg på at fysiskprofessor Kristian Birkeland hadde utviklet en prosess for utvinnelse av nitrogen fra luft for å lage kalksalpeter til bruk som gjødsel. Prosessen ble kjent som Birkeland-Eyde-prosessen og for å skaffe energi ble først Svelgfoss kraftverk og noe senere ble Rjukanfossen utbygget med Vemork kraftstasjon som da var blant verdens største i 1911. Etter hvert var ikke Birkeland-Eyde-prosessen lenger konkurransedyktig. Dette gjorde at Hydro i 1927 valgte å inngå et kompaniskap med det tyske selskapet IG Farben for å få tilgang til den mer effektive Haber-Bosch-prosessen.

Den raske utviklingen innenfor elektroteknikken førte til at overføring av elektrisk energi ble mer effektiv, med stadig høyere spenningsnivåer med bruk av vekselstrøm. Dermed var det ikke lenger rasjonelt å legge industribedrifter på avsidesliggende steder som Notodden og Rjukan. Da Norsk Hydro senere skulle etablere ny industri, falt valget på Herøya i Porsgrunn, der det var gode havneforhold for store skip.

Konsesjonslovene og statens rolle i kraftutbyggingen


Felles for industribedriftene som utnyttet vannkraft var at de bygget på vitenskapsbasert teknologi, de var svært kapitalintensive og preget av internasjonalisering. De største industriene i denne kategorien hadde utspring fra USA og Tyskland. Derfor var utenlandske kreditorer og samarbeidspartnere sterkt involvert i norske foretak. Dette var noe som i Norge ble sett på som en stor trussel, fordi en var redd for at disse skulle få kontroll over vannkraftressursene. Siden disse bedriftene var så mye større enn de norske, fryktet en at de kunne få monopol over kraftproduksjonen, og dermed skape problemer for mer tradisjonell norsk industri.

For at norske bedrifter skulle få tilgang på billig elektrisk energi ble det fra 1906 til 1917 utredet, debattert og vedtatt konsesjonslover knyttet til vannkraft. Spesielt politikeren Johan Castberg (1862–1926) var opptatt av de sosiale sakene tilknyttet elektrifisering og industriutvikling. Han var ansvarlig for forslag til lover, kjent som konsesjonslovene, eller også «panikklovene» som omfatter både vassdrag og bergverk. Sentralt i konsesjonslovene er hjemfall som ble innført i 1909. Hjemfallsordningen innebærer at privat eierskap av fallrettigheter bare tillates i et begrenset antall år.

Selv om konsesjonslovene var strenge, skjedde det en stor industrietablering med utenlandsk kapital i kompaniskap med norske bedrifter. Norsk Hydro og Elkem var de største norske initiativtagere utover mot 1920. Årsaken var at norsk vannkraft var billig å bygge ut på grunn av fysiske forhold og ga stor lønnsomhet. Dessuten var flere fallrettigheter etablert før konsesjonslovene trådte i kraft.

Elektrisitetsforsyningen på begynnelsen av 1900-tallet vokste frem som kommunale initiativer eller som private foretak, der de førstnevnte tok seg av det alminnelige forbruket og de private kraftutbyggingene skjedde i forbindelse med industrietableringer. Samarbeid ville kunne gitt fordeler, men var ikke vanlig. En annen problemstilling var at slike anlegg ble tilpasset lokale behov; der det var tilgang på vannkraft nært forbrukerne ble disse utnyttet. Problemer oppstod for store befolkningssentra som byen på Østlandet og Sørlandet, der vannfallene var langt unna. Stortinget fikk derfor etablert Elektrisitetsforsyningskommisjonen i 1919 for å utrede «spørsmålet om grundlinjer for landets elektricitetsforsyning». Et av forslagene fra kommisjonen var at staten og fylkeskommunene skulle bygge store vannkraftverker, samt at det ble fremmet forslag om at kraftverkene skulle knyttes sammen for dermed å gå i samkjøring, altså være elektrisk sammenkoblet.

Utbygging av alminnelig elektrisitetsforsyning

De første virkelig store utbyggingene for å forsyne byer og industri ble foretatt på Østlandet utover i mellomkrigstiden. I motsetning til de kraftverkene som ble bygget ellers i landet var dette kraftverk som var koblet sammen med lange kraftlinjer med høy spenning og transformatorer for forskjellige spenningsnivåer. En egen organisasjon for dette samarbeidet ble opprette og kalt Foreningen Samkjøringen. En rekke store kraftstasjoner ble tilknyttet via høyspentlinjer. Koordineringen av kraftnettet skjedde på driftsentralen på Smestad i Oslo.

I mellomkrigstiden fikk mange kommuner økonomiske problemer, der noe av dette skyldes store låneopptak for å bygge egne kraftverk. De store statlige kraftverkene som Solbergfoss-, Nore- og Glomfjordkraftverkene fikk også problemer med å få avsatt kraften.

Svært mange steder i Norge hadde ikke utsikter til å bli tilknyttet noe offentlig kraftverk i første halvdel av 1900-tallet. Dermed vokste det frem et stort antall små vannkraftverk eid av grunneiere  eller bygdelag. Mange slike kraftstasjoner var på bare noen få titals kW og forsynte mange husstander som hver hadde noen få lyspærer. I 1944 var det registrert 1818 vannkraftverk mindre enn 1 MW.

Bruk av energi i private hjem
Elektriske apparater var lite utbredt før 1915 på grunn av at de var kostbare og av dårlig kvalitet. En annen årsak var at elektrisitet først og fremst ble brukt til belysning, dermed var heller ikke stikkontakter vanlige. Fordi elektrisk belysning var det viktigste formålet med elektrisitet ble det laget statistikk for antallet lyspærer i bruk. Statistikken forteller at det i 1911 fantes rundt 805 000 glødelamper i Norge. Befolkningen var da 2,4 millioner. I 1923 var antallet økt til 5 millioner.

I 1930 var strømforbruket per person 600 kWh i året (til sammenligning var det i 2000 cirka 8000 kWh) og forbruket per husholdning 2000 kWh per år. Fram mot midten av 1950-tallet var det ikke vanlig å bruke elektrisitet som oppvarmingkilde i husholdningene. Av elektriske apparater som ble vanlige i mellomkrigstiden var strykejern, kokeplater og løse varmeovner. Elektriske apparater gjorde arbeidet i hjemmene enklere.

I 1937 ble det gjort en landsomfattende undersøkelse for å kartlegge antallet mennesker i områder uten elektrisitet. En fant da at 650 000 mennesker bodde i områder helt uten elektrisitetsforsyning, mens 50 000 hadde dårlig forsyning. Med folketallet landet da hadde tilsvarer det 24 % uten elektrisitet i husholdningen.

I Akershus, Oslo, Vestfold og Bergen hadde alle boliger innlagt elektrisitet før andre verdenskrig, mens utbyggingen i Nordland, Troms og Finnmark var kommet kortest, her var dekningen bare henholdsvis 30, 36 og 28 %. Selv om alle hadde elektrisitet sier ikke det alt om forbruket og levestandarden. Det ble etter krigen i 1945 gjort en undersøkelse på Oslos østkant, nærmere bestemt på Grünerløkka hvor 280 leiligheter og 842 personer ble spurt om deres leveforhold. Det viste seg at en god del av leieboerne fortsatt lagde mat på vedkomfyrer og at elektrisiteten kun ble brukt til belysning. Noen få hadde gasskomfyr.

Elektrifisering av jernbanen
Allerede i 1892 hadde politikeren og ingeniøren Gunnar Knudsen (1848–1928) foreslått elektrifisering av jernbanen med vannkraft som energikilde. Selv med statens oppkjøp av vassdrag for dette formålet tok det mange år før dette ble realisert for statens jernbaner. De første jernbanene som ble elektrifisert var de private banene Thamshavnbanen (i 1908), Tinnosbanen (i 1911) og Rjukanbanen (i 1912). I 1890-årene ble det diskutert om vannkraft eller kull var den beste energikilden. Senere stod debatten om hva som ville være det beste strømtypen av likestrøm eller enfaset vekselstrøm. Først i 1916 besluttet Stortinget å bygge Hakavik kraftverk for å forsyne togene på Drammenbanen med enfaset vekselstrøm med en frekvens på 16 2/3 Hz og 15 kV.

Hakavik kraftverk ble det første og siste kraftverket for jernbane i Norge. For den senere utbyggingen ble det bygget omformere som tok strøm fra det alminnelige kraftnettet og omformet denne til enfase vekselstrøm.

 Fremvekst av en norsk industri for kraftproduksjon 
mini|Solbergfoss kraftverk som NVE hadde deltatt ved planlegging av, og som staten hadde medeierskap til. Selv om det var kontroverser om eierskapet til dette, og andre kraftverk, ble leveringen av turbinene en suksess for Kværner Brug. Takket være stor innsats fra det nye Vannkraftlaboratoriet ved Norges tekniske høgskole i Trondheim oppnådde turbinene i dette kraftverket den høyeste virkningsgraden noen gang oppnådd den gang.

Den første norskproduserte generator ble bygget av Frognerkilens fabrik på Skøyen i Oslo i 1883. Dette var en likestrømsmaskin (dynamo) konstruert av den svenske ingeniøren Jonas Wenström (1855–1893). Fire år senere hadde fabrikken produsert rundt 60 generatorer.

På slutten av 1800-tallet var den elektrotekniske industrien dominert av noen få internasjonale konserner. Disse var amerikanske General Electric Company (1889), de tyske selskapene Siemens & Halske (1847) og AEG (1883). Disse var interessert i å levere utstyr til de store vannkraftutbyggingene som etterhvert fant sted i Norge. Det vokste frem en betydelig norsk leverandørindustri på slutten av 1800-tallet, der den største var Frognerkilens fabrik, som senere ble til Norsk Elektrisk Aktiebolag og enda senere til Norsk Elektrisk Brown Boveri (NEBB). En annen betydningsfull bedrift var Elektrisk Bureau (EB). Disse pionerbedriftene leverte mange av de første elektriske anleggene i Norge. Rundt 1900 samarbeidet de norske bedriftene med de utenlandske, ved at de kjøpte seg inn i de norske foretakene eller dannet egne datterselskaper. De utenlandske selskapene som gjorde sitt inntog på denne måten var Siemens, AEG, Telefunken, Brown Boveri, Westinghouse, og ASEA.

Foruten generatorer ble det produsert transformatorer, motorer, lokomotiver, brytere, kabler og utstyr for kraftoverføring i Norge på begynnelsen av 1900-tallet. NEBB ble raskt landets største leverandør av elektrotekniske komponenter med sitt utstyr installert i praktisk talt alle elektrisitetsverker.

I 1927 ble det innført regler for statlige innkjøp som favoriserte norske bedrifter. Historikere har ment at disse reglene gjorde offentlige investeringer til et vesentlig marked for norske leverandører til vannkraftverk og elektrisitetsforsyning. På sikt dannet dette grunnlaget for at disse bedriftene kunne hevde seg i Europeisk sammenheng. Spesielt ble National Industri i Drammen en stor produsent av transformatorer.

De første norske elektroingeniører ble utdannet i Tyskland, men ved etableringen av Norges tekniske høgskole (NTH) i 1909 ble det opprettet en slik type utdannelse i Norge. NTH tilbød en omfattet spesialistutdannelse innenfor både elektroteknikk, maskin- og byggfag.

Norske mekaniske bedrifter ble stadig mer engasjert i produksjon av maskiner for kraftproduksjon fra begynnelsen av 1900-tallet. Et prosjekt ga gjennombruddet for norske vannturbiner var Solbergfoss kraftverk i Glomma ved Sarpsborg. Kraftverket var besluttet bygget av Vassdragsvesenet og Oslo kommune som deleiere. Planen var en installasjon på 13 francisturbiner hver på 11 500 hk. Her ble det nyopprettede Vannkraftlaboratoriet ved NTH trukket inn, først for å hjelpe til i utformingen av anbudskonkurransen, senere for å teste turbinenes virkningsgrad.

Krig og knapphet på importerte energikilder 1940 – 1945
Legg merke til røret fra knottgeneratoren frem til motoren. Romsdal, 1940-1945. 

Under andre verdenskrig ble det stadig større problemer med import av petroleumsprodukter og kull. Dette resulterte i at hjemlige ressurser i større grad måtte tas i bruk, selv om disse ikke var særlig godt egnet. Vedfyring fikk et oppsving og selv togene ble til tider drevet med bjørkeved. Rasjonering var en del av dagsordenen for alle deler av samfunnet, dermed ble det som var av kull og olje forbeholdt skipstrafikk og annen samferdsel.

Okkupasjonsmakten hadde store planer for vannkraftutbygging i Norge, og dette ansvaret ble lagt til en egen energiavdeling direkte under Reichskommissariatet med Josef Terboven (1898–1945). I en komite kalt Arbeidsgemeinschaft bestående av okkupasjonsmaktens og norske myndighetspersoner ble kraftforsying diskutert. Det ble gjort mye for å få produsert aluminium og andre metaller til tysk rustningsindustri. Bygging av kraftanlegg ble videreført, og Glomfjord kraftverk er et eksempel på en kraftstasjon som ble besluttet utvidet i betydelig grad.

For å få utvidet og bygget kraftstasjoner og kraftlinjer til fabrikkene var samarbeid med norske fagmiljøer nødvendig. Det norske embetsverket fungerte mer eller mindre som før, men Terboven hadde satt inn sine kommissariske statsråder. Den som ledet NVE var NS-mannen Hans Skarphagen (1888–1971). Etter «førerprinsipet» fikk han alle fullmakter for utøvelse av lederskapet. Store interessemotsetninger, blant annet om konsesjonslovene, førte til treghet i arbeidet og konflikter. På grunn av dette og en rekke andre problemer gikk ikke aluminiumsproduksjonen opp, men sterkt ned under krigen.

Rett etter krigen ble det gjort en ny kartlegging av personer uten tilgang til elektrisitet. Denne viste at det var 612 000 personer uten elektrisitet, mens 30 000 hadde såkalt dårlig forsyning. I prosent utgjorde dette 21,4 % av befolkningen.

 Industrireisning og velstand basert på elektrisitet 1946 – 2000 

Allerede under andre verdenskrig ble det lagt planer for hvordan gjenoppbyggingen av landet skulle skje ved kraftutbygging for å forsyne kraftkrevende industri. Spesielt mente en at metallproduksjon ville kunne gi gode valutainntekter som ville være gunstig for investeringer til nytte for landet. Denne linjen viste seg å være gunstig for norsk økonomi, der spesielt aluminiumproduksjon ga god lønnsomhet. Kraftforsyningen ble også bygget ut med statlige pengeoverføringer til distrikter som fra før ikke hadde elektrisitet. Kraftproduksjonen økte mye, men greide knapt å holde tritt med den store forbruksveksten.

 Kraftkrevende industri

I 1943 opprette Londonregjeringen industrikomiteen for å utrede hovedlinjene i etterkrigstidens økonomiske politikk. Her ble det sett på som viktig å bruke vannkraften for industrialisering og modernisering av landet. Komiteen ble ledet av professor Fredrik Vogt (1892–1970) som var ekspert på vannkraftutbygging. Byråsjef i Forsyningsdepartementet Erik Brofoss (1908–1979) var også med. Vogt ga blant annet råd om hvordan den tyske okkupasjonsmaktens utbygging av vannkraftverker i Norge skulle anvendes. Han mente at best anvendelse ville være industri for produksjon av lettmetall eller annen storindustri. Dette gjaldt spesielt kraftverkene Mår, Glomfjord og Aura. Arbeiderpartiet som kom i posisjon i etterkrigsårene prioriterte etterhvert storindustri og store kraftutbygginger.

Vogt ble generaldirektør i Norges vassdrags- og elektrisitetsvesen (NVE), mens Brofoss ble finansminister, og sammen med industriminister Lars Evensen (1896–1969) ble disse de ledende strateger for industrireisningen i etterkrigstiden. Det ble satt i gang flere store utbygginger ledet av NVE, og statsstyrt tungindustri stod for aluminiumproduksjon gjennom Norsk Hydro, som fikk flere nye fabrikker på steder som Karmøy, Årdal og Sunndalsøra. I Mo i Rana ble Norsk Jernverk satt i drift i 1955. Her var jernutviningen basert på norskutviklet elektrometalurgi.

Det viste seg at eksport av aluminium skulle bli mer lønnsomt enn noen hadde trodd. Uten altfor store investeringer fikk en sårt tiltrengte valutainntekter fra eksporten av dette råstoffet.

 Eierskap til kraftanleggene 
Mens det var mer eller mindre politisk konsensus om statens kraftutbygging for alminnelig forsyning, var det mer konfliktfylt at staten skulle bygge kraftverk for storindustrien. I den første tiden etter krigen mente mange at satsingen på storindustri gikk på bekostning av utbygging av kraftforsyning til alminnelig behov.

Konfliktene var imidlertid mer dempet utover på 1960-tallet da private selskaper stod bak etableringene. Da stod staten med NVE-s avdeling Statkraftverkene bak kraftutbyggingen og skaffet billig kraft til private industriforetak. Statkraftverkene skaffet alene, eller sammen med andre kraftselskaper, kraftforsyning til Sør-Norge Aluminium AS på Husnes, Lista Aluminiumsverk og Alnor AS på Karmøy. Det som var spesielt gunstig for kraftkrevende industri var at kontraktene for kraftoverføring fra statskraftverkene var langsiktige.

Statens andel av samlet generatoreffekt økte gradvis etter krigen, men kommunale og fylkeskommunale selskaper forble de største eierne. Den virkelig store epoken for utbygging av vannkraft var fra 1970 til 1985 med en økning på 10,4 GW, eller en årlig gjennomsnittlig økning på 4,1 %.

 Eksport av elektrisk kraft 

I 1950-årene ble samkjøringsnettet på Østlandet tilknyttet de nye store kraftverkene i Midt-Norge og sørlige deler av Nord-Norge. Flere høyspentoverføringer ble bygget mellom Vestlandet og Østlandet. Dette var begynnelsen på et landsomfattende sentralnett.

På begynnelsen av 1950-årene ble det ført politiske diskusjoner om det skulle eksporteres elektrisk kraft fra Norge til de andre Skandinaviske landene. Stockholm Elektrisitetsverk ville være med å finansiere utbyggingen av Nea kraftverk i Trøndelag mot at kraft ble overført til Sveriges hovedstad. I 1955 vedtok stortinget at 330 GWh skulle overføres til Sverige fra 1960 til 1975. Totalt var produksjonskapasiteten i Nea kraftverk estimert til 730 GWh.

En samarbeidsorganisasjon med navn Nordel ble stiftet i 1963. Organisasjonen bestod av eksperter som arbeidet i komiteer for å gi råd i saker som var viktige for samarbeidet mellom de etterhvert sammenknyttede kraftsystemene i Danmark, Finland, Sverige og Norge. Island ble også medlem.

 Motstand mot vannkraftutbygging 
I etterkrigstiden var det Arbeiderpartiet som hadde den klart største oppslutningen, men ut på 1970-årene ble det stilt spørsmål med den industripolitikken som var etablert etter krigen. Stortingets energimeldinger og innstillinger skiftet fra gang til gang, og dette skapte så store frustrasjoner at generaldirektør i NVE Vidkunn Hveding (1921–2001) i 1975 søkte avskjed. Samtidig var det sammenhengende stor forbruksvekst av elektrisk energi. Kraftutbygginger var nødvendige for å dekke etterspørselen.

Mot slutten av 1960-årene skjedde det en mobilisering for miljøvern og mot vannkraftutbygging og naturinngrep. En av datidens mest kjente konflikter var Mardøla-aksjonen. Det var flere demonstrasjoner mot vannkraftutbygging utover 1970- og 1980-årene, og motstanden toppet seg under Alta-konflikten.

NVE ble av myndighetene pålagt å utrede både kjernekraft og varmekraftverk, men uten at det ble tatt noen endelig stilling til endelig strategi. Heller ikke ble det enighet i vannkraftsaker som utbygging av Jotunheimen eller Saltfjellet. Vannkraftutbygging og utbygging av kraftlinjer fortsatte, men med utbygging av mindre kontroversielle vassdrag.

I denne tiden ble også de ansvarlige for kraftutbyggingene stadig mer bevisst naturinngrepene som fulgte. Dermed tok vannkraftutbyggerne en rolle der de aktivt forsøkte å unngå for drastiske endringer av naturmiljøet. Planlegging av steinbrudd, grustak, dammer, bygninger, portaler og kraftverk ble gjort for enten å føye disse minst mulig påfallende inn i landskapet, eller noen ganger for å fremheve en kontrast.

 Planer for varmekraftverk 

Fra slutten av 1960-årene oppstod en økt interesse for varmekraftverk, både konvensjonelle og i form av atomkraftverk. Helt siden 1940-årene hadde Institutt for atomenergi (IEA) vært pådriver og drevet planlegging, mens NVE på dette tidlige stadiet hadde stått på sidelinjen. Store deler av det politiske miljøet anså det best for landet å prioritere vannkraft og at en skulle rekke å nyttiggjøre seg denne før den tekniske utviklingen gjorde kjernekraft billigere. NVE bygde opp kompetanse på varmekraft, der forskyvningen av kompetanse i 1970-årene gikk fra konvensjonelle kilder til kjernekraft.

I begynnelsen av 1970-årene støttet Industrikomiteen opp om planene for bygging av det første kjernekraftverket i Norge, med NVE som utbygger. Regjeringen godtok forslaget, til tross for Finansdepartementets negative holdning. De første alvorlige motforestillinger kom fra det nyopprettede Miljøverndepartementet, som mente at lokaliseringen av et atomkraftverk ved Oslofjorden var valgt uten «en bredere vurdering av lokaliseringsspørsmålet». Kritikken kom også fra andre miljøer. Frem til begynnelsen av 1970-årene hadde både statlige organer og miljøorganisasjoner forholdt seg positivt til kjernekraft. Tidsskriftet Norsk Natur så positivt på både kjerne-, olje- og gasskraft fordi vassdragene kunne bli spart.

Planene for bygging av kjernekraftverk dabbet av, men NVE arbeidet videre med planer for gasskraftverk. I 1974 fikk Statkraftverkene i oppdrag av Regjeringen å planlegge et gasskraftverk på Kårstø på Karmøy. Gass fra Friggfeltet i Nordsjøen, som hadde både norske og britiske eierinteresser, skulle føres i land på Kårstø. De ferdige planene ble sendt på høring i 1975, men våren 1976 stanset også disse planen opp. Begrunnelsen var høye kostnader for ilandføringen av gassen. Det ble istedenfor til at norske myndigheter samarbeidet med de britiske eierinteressene om å få gassen ilandført i Skottland. Dog var hverken miljøvernorganisasjonene eller statlige miljøvernmyndigheter negative til olje- eller gasskraftverker.

Statkraftverkenes Varmekraftavdeling ble lagt ned på begynnelsen av 1980-årene. Kjernekraft var på denne tiden kraftig kritisert internasjonalt og den norske miljøbevegelsen ble påvirket av disse strømningene

 Oljekrisen og alternative energikilder 

Oljekrisen var en energikrise som inntrådte i 1973 som følge av at OPEC iverksatte en oljeboikott og kraftig prisøkning ovenfor land som støttet Israel under Jom kippur-krigen. Konsekvensen av dette ble en kraftig økning av oljeprisen det året. Oljeboikotten førte til begrenset tilgang på bensin og andre petroleumsprodukter. I Norge ble alle bensinstasjoner stengt etter klokken 1900 på hverdager, mens de i helgene var helt stengt. Fra desember ble det i tillegg innført forbud mot bilkjøring i helgene. Restriksjonene ble opphevet i februar 1974. Før krisen startet var oljeprisen 2,8 US $ per fat, mens den i 1974 etter krisen var rundt 10,5 US $ per fat.

I mange land førte krisen til begrensning av fly-, skips-, og biltransport, mens det i noen land også ble innført restriksjoner for bruk av elektrisitet. Dette førte igjen til at det i vestlige land ble økt interesse for fornybar energi, men også for kjernekraft og å skape uavhengighet av oljeimport.

Sammenlignet med mange andre land har Norge en høy andel fornybar energi. Miljøkonflikter i forbindelse med vannkraftutbygging ga likevel fokus på utvikling av nye fornybare energikilder i Norge. De viktigste nye fornybare energiformene som har blitt utprøvd i Norge, er vindkraft, bølgekraft, grunnvarme og varmepumper.

 Utvikling av energiforbruket i husholdningene i etterkrigstiden 

Før og under andre verdenskrig økte prisen på kull, koks og olje, noe som fikk bruken av elektrisitet til oppvarming til å øke. Imidlertid var ikke produksjonskapasiteten stor nok. Etter krigen kom privathusholdningenes ønske om bruk av elektrisitet til oppvarming i konflikt med ønsket om å prioritere industriens energibehov. Dette ble løst med ulike energitariffer og priser avhengig av bruksformål. Under dette regime ble kraftintensiv industri og treforedling prioritert høyest. Da strømrasjoneringen ble avsluttet på midten av 1950-årene, økte salget av elektriske ovner sterkt.

De første elektriske apparatene som ble vanlig i norske hjem var kjøleskap og vaskemaskin, men disse godene ble ikke vanlig før på 1960-årene. Tidlig på 1960-årene hadde 50 % av husholdningene vaskemaskin og 40 % kjøleskap. De som ikke hadde kjøleskap brukte ofte kjeller, uthus og på landet stabbur for oppbevaring av matvarer. Andre apparater som ble tatt i bruk var platespillere, radio, frysere og etter hvert fjernsynsapparater.

Staten ga store tilskudd for utbygging av kraftforsyningen for alminnelig forbruk. Konkret gikk programmet ut på at både kraftlinjer og mindre vannkraftverk ble bygget, samt at eldre anlegg ble fornyet. Den første bevilgningen fra staten ble gitt i 1938 etter forslag fra Johan Nygaardsvolds regjering. Totalt ble det fra 1938 til 1965 utbetalt støtte på 483,8 millioner kroner. Dermed ble antallet mennesker uten elektrisitet redusert kraftig. I 1958 var det bare 45 430 personer som ikke hadde elektrisitet, dermed hadde befolkningen uten elektrisitet falt fra 24 % i 1937 til 1,3 % av folketallet i 1958. Så sent som i 1969 var det 1200 personer fordelt på 480 bosteder som ikke hadde elektrisitetsforsyning.

I 1960 utgjorde elektrisitetsforbruket i husholdningene 35 % av det totale energiforbruket, en andel som økte til 80 % i 2000. I 1960 brukte husholdningene mye fyringsolje, kull, koks og ved til boligoppvarming. Det var så mange som 68 % av husholdningene som bruket disse kildene som hovedoppvarming, i tillegg til at torv også ble brukt enkelte steder. I 2001 var disse alternativene redusert til 18 %.

Fra 1960 til oljekrisen i 1973–74 skjedde det en overgang fra faste brensler som ved, kull og koks til fyringsolje. Det gjennomsnittlige oljeforbruket nådde en topp i 1970 og utgjorde da  kWh per husholdning. På denne tiden fikk sentralvarmeanlegg med oljefyr et stort oppsving i boligblokker, da dette var et prisgunstig alternativ. Gjennom 1960-årene var olje og parafin langt rimeligere enn elektrisitet. Så skjedde en motsatt utvikling utover 1970-årene da realprisen på olje og parafin ble nesten tredoblet, noe som gjorde at elektrisitet for oppvarming fikk et nytt oppsving. Fra 1973 økte bruken av fyringved. Oljeprisene falt igjen etter 1980 uten at etterspørselen etter fyringsolje økte av den grunn. Dette kan skyldes at elektrisk oppvarming var blitt vanlig, samt at færre nye boliger fikk installert olje- og parafinovner.

I 1970 ble nesten halvparten av elektrisiteten brukt i kraftkrevende industri (23,2 TWh av totalt nettoforbruk 50,9), i 1980 var industriens forbruk økt til 27,9 TWh av totalt 73,9 TWh nettoforbrukt, mens forbruket i 1990 var på 29,7 TWh av totalt 89,1.NVE: Energifakta 1990-1991.

 Deregulering av kraftproduksjonen 1991 og en nordisk kraftbørs 1996 
Det ble opprettet en ny energilov i 1991 der deregulering av kraftmarkedet var en viktig endring fra tidligere regime. Med den nye dereguleringen ble kraftprisene bestemt i samspillet mellom etterspørsel og tilbud. Prisene ble lave i perioder med varmt vær og stor tilgang på vann, mens det under motsatte forhold ble høye priser på grunn av knapphet og stor etterspørsel. Under det tidligere regimet var kraftprodusentene forpliktet til å dekke etterspørselen i sine respektive forsyningsområder og med kraftpriser uavhengig av nedbør og temperatur. Samtidig var mulighetene for import begrenset. Det ble derfor foretatt store investeringer i produksjonskapasitet for å sikre forsyningen i tørre år.

Statnett ble opprettet i slutten av 1991 for å eie og drifte sentralnettet. Overføring av elektrisk kraft i nettet skulle da være en åpen tjeneste for alle som hadde behov for energioverføring. Prisingen av overføringstjenester, eller transaksjoner inn og ut av nettet, skulle skje ved tariffer som gjenspeiler transaksjonens virkning på kostnadene i nettet. Dette skulle være uavhengig av avstanden mellom partene i transaksjonen.

I 1996 dannet Norge og Sverige en felles kraftbørs, og senere kom også Finland og Danmark med. Denne var kjent som Nord Pool. Senere ble også Tyskland, Nederland, Polen, Russland og Estland tilknyttet kraftbørsen. På grunn av forskjeller mellom det norske vannkraftbaserte systemet og de andre landenes varmekraftverk, kan en dra felles nytte av disse egenskapene. Blant annet er de varmekraftbaserte systemenes produksjon kostbare å regulere opp og ned, mens effekten er billig og enkel å regulere hurtig opp og ned i et vannkraftbasert system.

 En avansert norsk industri for energiproduksjon 
Med den store kraftutbyggingen i etterkrigstiden fikk den norske leverandørindustrien for elektroteknisk utstyr et stort hjemmemarked. Denne industrien vokste sterkt i perioden fra 1950 til 1975, der den overveiende delen av utstyret ble levert av norske bedrifter. Spesielt ble NEBB en hovedleverandør av generatorer og ASEA-Per Kure, National Industri og Richard Pfeiffer ble de største produsentene av transformatorer. I forbindelse med denne industrien var NTH og andre utdannelsesinstitusjoner viktige for å skaffe ingeniører og andre fagfolk.

NEBB leverte i 1979 sine aller største generatorer til Sima kraftverk. Firmaet hadde til da levert 70 % av all generatorkapasitet i norske vannkraftverker. Ellers omfattet produksjonen alt fra lokomotiver og trikker til telekommunikasjon og utstyr for oljeindustrien.

De svært vellykkede turbinene til Solbergfoss kraftverk i mellomkrigstiden etablerte et god samarbeid mellom NTH og Kværner som vart helt til slutten av 1900-tallet. Spesielt innenfor produksjon av francisturbiner gjorde Kværner mange fremskritt, med stadig større ytelser og fallhøyder. Kværner konstruerte også flere peltonturbiner med betydelige forbedringer, mens kaplanturbiner i hovedsak ble levert av utenlandske produsenter.

I 1998 opphørte vannturbinproduksjonen hos Kværner i Oslo, ett år senere gikk General Electric inn som eier av det som var igjen av dette industrimiljøet. NEBB gikk gjennom flere fusjoner i 1990-årene og gikk til slutt inn det svensk-sveitsiske selskapet ABB. Norske leverandører til vannkraftindustrien ble sterkt redusert, det samme med utdannelsen og kompetansen. Bare et fåtall datterselskaper av internasjonale konserner ble tilbake.

 Oljeeventyr og storeksport av petroleumsprodukter 1969 – 



Før 1969 ble det importert råvarer av oljeprodukter for raffinering til Norge. Det var kun et stort oljeraffineri i landet, nemlig Slagentangen. Dette ble satt i drift i 1961 og avlastet det mindre Valløy raffineri. Begge disse ble drevet av Esso og lå utenfor  Tønsberg. Det store raffineriet på Slagentangen kom nesten samtidig med at privatbilismen tok til å øke etter at rasjoneringen av bilsalget opphørte i 1960.

I 1959 ble det gjort et stort naturgassfunn i havområdene utenfor Groningen i Nederland, og utenfor sørøstkysten av England var det også påvist gass. Phillips Petroleum Company gjorde vurderinger av geologien i Nordsjøen og ba norske myndigheter om tillatelse til å gjøre undersøkelser med innsamling av seismiske data.

Norske myndigheter var i utgangspunktet lite interessert i oljeutvinning: En regnet ikke med at det skulle være petroleumsforekomster på norsk sokkel. Dertil hadde Norges geologiske undersøkelse hadde slått fast at en kunne se bort fra at det skulle kunne finnes kull, olje eller svovel langs den norske kyst. Det var heller ikke noen ekspertise på dette feltet i statsorganene, hverken når det gjaldt å heve rettigheter eller regulering av leting og utvinning.

I slutten av mai 1963 proklamert Norge overherredømme over kontinentalsokkelen. Så i 1964 tok Storbritannia initiativ til at grenseoppgangen til havs skulle baseres på midtlinjeprinsippet. I en internasjonal konvensjon som trådte i kraft sommeren 1964 ble det fastsatt at kyststatene skal ha eiendomsrett til havbunnen og grunnen.

 Prøveboring 
Etter at prøveoljeboringen startet på norsk sokkel i juli 1966 gikk det tre år der 33 borehull ble undersøkt uten resultater. Oljeselskapene begynte dermed å miste troen på at det kunne være drivverdige forekomster. Evensen var imidlertid optimistisk.

Den 23. desember 1969 ble det første drivverdige funn gjort av borefartøyet «Ocean Viking». Det ble av snart konstanter av Phillips Petroleum at feltet var gigantisk. Feltet der det ble funnet olje skulle senere bli kjent som Ekofiskfeltet. Dette var et av de største oljefeltet noensinne funnet til havs og produksjonen startet i juni 1971. I årene etter ble det gjort en rekke nye store funn av felter som var blant de største i verden.

 Statlig kontroll og involvering
Et system med konsesjoner for de oljeselskapene som ville lete og eventuelt utvinne olje på drivverdige felter ble vedtatt i 1965. En av forutsetningene her var at staten skulle få royalty fra produksjonen. I første omgang viste norske politikere en avventende holdning til nasjonal deltagelse i oljeutvinningen. Enkelte stortingspolitikere var derimot høsten 1970 blitt mer opptatt av saken, og det ble foreslått ilandføring i Norge, opprettelse av et oljedirektorat, samt et nasjonalt oljeselskap.

Dette resulterte i at den norske stats oljeselskap, senere kjent som Statoil ble etablert i 1972. Senere samme år ble Oljedirektoratet etablert, med geologen Farouk Al-Kasim (1934–) som sjef for Planleggingsavdelingen. I tillegg til Statoil, var det to andre norske oljeselskaper med fra starten av, nemlig Saga Petroleum og Norsk Hydro. Statoil skulle i henhold til formålsparagrafen selv, eller gjennom andre selskap, drive undersøkelser etter og utvinning, transport, foredling og markedsføring av petroleum og avledede produkter. Et annet prinsipp var 50 % statlig deltakelse i hver utvinningstillatelse.

I juni 2001 ble Statoil delprivatisert ved at selskapet ble børsnotert. Selskapet opererer i konkurranse på lik linje med andre selskaper på kontinentalsokkelen. I 2007 fusjonerte Statoil med Norsk Hydro sin olje- og gassvirksomhet. Det er (2016) rundt 50 forskjellige norske og utenlandske selskaper involvert på sokkelen.

En viktig målsetning i den tidlige oljepolitikken var et moderat tempo i utvinningen av oljen, dette for å unngå at nasjonaløkonomien skulle bli for avhengig av disse ressursene. Fenomenet som ble fryktet var hollandsk syke som betegner en nasjonaløkonomi som er blitt for avhengig av én naturressurs, med blant annet avvikling av tradisjonelle næringer som resultat. Det diskuteres stadig om den norsk økonomien er for ensidig orientert om olje- og gassproduksjon og dermed sårbar for konjunkturendringer, begrepet «norsk syke» har i den forbindelse blitt introdusert.

 Utvikling av en norsk oljeindustri 
Allerede i 1970 var det næringslivsfolk som mente at oljevirksomheten ville kunne bli en virksomhet med større betydning enn de viktigste teknologiske områder i Norge til da, nemlig skipsfart og kraftkrevende industri. Det ble argumentert for at Norges rolle ikke bare skulle være en passiv mottager av skatter og royalties, men bygge opp en egen oljeindustri. Konsesjonsutdelingene skulle utformes for å hevde norske hensyn. I juni 1971 gikk et samlet Storting inn for at petroleumsressursene skulle utvinnes til beste for hele samfunnet. Ekofiskfeltet ble den første utfordringen for såvel myndigheter som industri.
En av utfordringene var at det aldri før hadde vært bygget faste installasjoner for oljeutvinning så langt til havs under så harde værforhold. Phillips Petroleum som hadde erfaring fra Mexicogolfen begynne utbyggingen på Ekofiskfeltet. Imidlertid oppstod mange problemer med å få installert oljeriggen, naturkreftene viste at konvensjonelle stålrigger ikke var godt nok.

 Ekofisk-tanken 

Entreprenørfirmaet Ing. F. Selmer AS kom opp med en gamle ide om å bygge et konisk betongtårn som skulle stå på havbunnen. Det kom også ideer om å bygge en stor sylinderformet lagertank i betong. Philips bestemte seg for det siste forslaget, og valgte en konstruksjon som det franske firmaet C. G. Doris stod bak. Tanken skulle stå på havets bunn og ha en lagringskapasitet på 1 million fat olje. Beholderen skulle være flytende, den skulle støpes nært land og slepes ut til Ekofiskfeltet, deretter senkes ned. Dette ville være den til da største flytende betongkonstruksjon noen gang bygget.

Ved slepingen av Ekofisk-tanken ble det benyttet seks slepebåter og sommeren 1973 ble oljebeholderen satt ned på sjøbunnen. På toppen av oljebeholderen ble det støpt et dekk for installasjon av utstyr. Tanken ble derved senteret for olje- og gassproduksjonen på Ekofisk.

 Verftsindustrien melder sin interesse 
Norsk industri viste laber interesse for å tilby sine tjenester til oljeindustrien helt frem til 1972, dette til tross for at Industridepartementet la vekt på at norske varer og tjenester skulle benyttes. En årsak var at de på denne tiden hadde mange oppdrag, men enkelte industriledere så det store potensialet oljeutvinningen ville gi. Alt i 1970 var utbyggingene kalkulert til en tredjedel av de totale bruttoinvesteringer i fast kapital i Norge. Andre problemer for norske industribedrifter var liten erfaring, slik at de hadde problemer med å være med på konkurranser med korte anbudsfrister. Dermed vant de erfarne utenlandske bedriftene frem med sine tilbud.

Norske tankredere satset imidlertid på begynnelsen av 1970-årene på bygging og drift av halvt nedsenkbare borefartøyer. Kostnadene for disse var ofte like store som for supertankere. Noen småskipsredere satset på mindre kostbare prosjekter som forsyningsskip. Aker inngikk i 1971 kontrakt om bygging av to nedsenkbare borefartøyer som ble bygget ved Nylands mekaniske verksted i Oslo. Ikke lenge etterpå ble det inngått nye kontrakter om bygging av en norskdesignet plattform kjent under navnet H-3. Det spesielle med denne var gode sjøegenskaper; den skulle kunne reagere gunstig på bølgehiv og store bølgehøyde.

 Utviklingen av Condeep-plattformen 

Tradisjonelt var det stålplattformer som var enerådende for oljefelter til havs. Disse var utviklet for Mexico-gulfen med grunt vann, ikke spesielt hardt vær, kort avstand til land og liten produksjon på hvert felt. I Nordsjøen var forholdene de motsatte med dypt vann, store bølger, langt fra land og stor produksjon på hver felt. For slike forhold var det ingen etablert teknologi. En bestemte seg for å lage 19 hule sylindre av betong som skulle stå på havbunnen. Opp fra denne konstruksjonen skulle det stå tre slanke koniske betongtårn. De hule sylinderne skulle kunne fylles delvis med vann slik at de ved transporten ville være nedsenket, men samtidig ha oppdrift. Konseptet ble gitt navnet Condeep-plattform.

Gjennom 1970-årene ble det utviklet og bygget fler forskjellige betongkonstruksjoner for oljefeltene i Nordsjøen, både norsk og britisk sektor fikk norskproduserte plattformer og tanker. Blant annet fikk Friggfeltet og Statfjordfeltet Condeep-plattformer. Høydepunktet innenfor bygging av betongplattformer var plattformen Troll A som er det størst menneskeskapte byggverk som noen gang er flyttet på. Den står fast på havets bunn på Trollfeltet hvor den ble flyttet i 1995.

 Ilandføring av olje til Norge 

Selv om Stortinget i begynnelsen av 1970-årene hadde et sterkt ønske om at petroleumsressursene skulle ilandføres i Norge, skjedde ikke dette før ti år senere. Istedenfor ble det bygget store rørledningssystemer som førte olje og våtgass til Storbritannia, samt en gassrørledning fra Ekofisk til Tyskland.

En av årsakene til at det skulle ta så mange år var Norskerenna utenfor deler av norskekysten som mange steder er meget dyp. Ilandføring mot England var enklere. Dette ble klart da en skulle vurdere ilandføring av gass fra Ekofisk, der det viste seg at største dyp mot England var på rundt 90 meter. Korteste avstand mot Norge (Egersund) var 270 km med et dyp på 372 meter. Selv om avstanden til Teesside i England var på 345 km var dette å foretrekke med datidens teknologi innenfor rørlegging på havbunnen.

Først i 1981 vedtok Stortinget at det skulle legges en gassledning fra Statfjordfelt til Kårstø. Denne ble kjent som Statpipe-ledningen og ble tatt i bruk i oktober 1985. Dette var den første rørledningen lagt gjennom Norskerenna. Lengden av rørledningen fra Statfjord til ilandføringsanlegget var 308 km. Ingen rørledninger hadde tidligere vært lagt på så store havdyp. Underveis fra Statfjord tilføres også gass fra Snorrefeltet, Gullfaksfeltet, Veslefrikkfeltet og Bragefeltet. Fra Kårstø går det det videre ut en annen del av rørledningssystemet mot Emden i Nederland og St. Fergus i Skottland. Den totale lengden av hele statpipe-systemet er 880 km.

I ettertid har det blitt lagt et omfattende system av rørledninger på bunnen av Norskehavet. Noen av dem som krysser Norskerenna er Zeepipe og Europipe I, mens Franpipe som går fra Draupner-plattformen er verdens lengste. Det statlige selskapet Gassco eier og driver de norske rørledningene.

 Undervannsteknologi 
I pionertiden i Nordsjøen var det nødvendig med dykkere for å gjennomføre arbeid på havbunnen. Dykkeraktiviteten var lite regulert, og deler av aktiviteten hadde karakter av å være ekstrem og banebrytende. Kunnskapene om dykking og medisinske utfordringer var mangelfull, noe som førte til at mange dykkere fikk livsvarige helseproblemer.

I forbindelse med utnyttelsen av Friggfeltet ble for første gang undervannsteknologi tatt i bruk i Nordsjøen. Planleggingen startet i 1980 og målet var å fjernstyre produksjonsutstyr på havbunnen. Friggfeltet skulle være et fullstendig dykkerløst system, det vil si at hverken ved installasjon eller reparasjoner skulle dykkere være nødvendig.

I 1988 ble det første petroleumsfelt i Nordsjøen helt uten plattform satt i drift. Senere på 1990-tallet var dette en teknologi som de fleste oljeselskaper drev forsking og utvikling innenfor. Undervannsteknologi blitt en viktig industri for petroleumsbransjen. Norske bedrifter ble verdensledende, noe som skapte mange arbeidsplasser. Dette er årsaken til at området mellom Lysaker og Kongsberg der teknologibedriftene som driver med dette har sine lokaler humoristisk kalles for «Subsea vally».

 Dagens situasjon – Norge som storprodusent av energi 

Petroleumsvirksomheten har hatt mye å si for den økonomiske veksten i Norge. Den har også vært viktig for finansieringen av det norske velferdssamfunnet. Etter at oljevirksomheten startet er næringens betydning for norsk økonomi stadig vært økende. Petroleumssektorens andel av samlet verdiskaping, investeringer, eksport og inntekter for landet er stor. Regjeringen mener at aktiviteten i denne virksomheten også fremover vil være helt sentral for norsk økonomi. Dette på grunn av store gjenværende ressurser, samt nye betydelige utbyggingsprosjekter som Johan Sverdrup-feltet.

Andre syn på dette er at oljenæringen skaper for stor avhengighet til en resurs som ikke er fornybar. Blant annet advares det mot hvor vanskelig det vil bli å omstille seg til nye næringsveger når petroleumsforekomstene en gang i fremtiden går mot slutten. Oljeutvinning i Lofoten, Vesterålen og Senja viser en av de store konfliktlinjene, der flere mener at risikoen for miljøet på grunn av et oljeuhell er så stor at disse områdene ikke kan ha slik virksomhet. Oljeboring i Barentshavet er også omstridt. Et argument er at en stor del av oljeforekomstene på norsk sokkel og andre steder i verden ikke kan utvinnes om en skadelig global oppvarming skal unngås.

De største oljefeltene i dag er Statfjordfeltet, Ekofiskfeltet, Osebergfeltet, Gullfaksfeltet, Snorrefeltet og Trollfeltet. Totalt er det rundt 50 store og små felt i produksjon eller under utbygging. Norge har en 17.-plass i rangeringen av de landene i verden med størst oljereserver. Saudi-Arabia har verdens største oljereserver. Den norske oljeproduksjonen hadde sin topp i 2000, siden har det vært en nedadgående trend.

Produksjon av petroleumsprodukter, regnet i energimengde, i Norge var i 2014 fordelt slik:

 Råolje: 3128 PJ eller 869 TWh
 Petroleumsprodukter: 527 PJ eller 146 TWh
 Naturgass og annen gass: 3985 PJ eller 1107 TWh

Den total elektrisitetsproduksjon var 142 TWh. Midlere sum av vannkraftproduksjon i alle de norske vannkraftverkene var ved inngangen til 2012 beregnet til 130 TWh. Dette er beregnet på grunnlag av installert kapasitet og et forventet årlig tilsig i et år med normal nedbør.

 Se også 
 Peak oil
 Liste over vannkraftverk i Norge
 Liste over land med store petroleumsreserver
 Olje- og gassfelt på norsk kontinentalsokkel

 Referanser 

 Litteratur 












 Eksterne lenker 
 Dokumentar om Troll A-platformen
 Elon Musk snakker om bruken av elektriske biler i Norge
 Norsk Olje og gass 
 Vasskrafta – informasjonssider fra NVE og Norsk Vasskraft- og Industristadmuseum 
 Miljøstatus – Miljøstatus i Norge er utviklet av miljødirektoratene på oppdrag av Miljøverndepartementet.

Kategori:Energi i Norge
Kategori:Norges historie
Kategori:Vitenskapshistorie