Jean-François de La Harpe

Jean-François de La Harpe (født 20. november 1739 i Paris, død 11. februar 1803 samme sted) var en fransk forfatter og kritiker.

 Liv og virke 
 Bakgrunn 
Jean-François de La Harpe var født av fattige foreldre. Faren som skrev sitt navn Delharpe, nedstammet fra en adelsfamilie opprinnelig fra Vaud. Etter at han ble foreldreløs i en alder av ni år, ble han tatt hånd om av den katolske søsterordenen Filles de la Charité, og hans utdannelse ble betalt av et stipendium ved Collège d'Harcourt, så kjent som Lycée Saint-Louis. 

Da han var nitten år ble han fengslet for noen måneder anklaget for å ha forfattet en satire mot sine beskyttere ved kollegiet. Han satt fengslet i For-l'Évêque.  La Harpe benektet alltid å ha vært skyldig i anklagene, men dette og andre sørgeligheter under hans tidlige år da han alltid hadde vært avhengig av andres gunst, kan ha bidratt til den bitterhet som han senere i livet lot komme klarere til uttrykk. Faktist er hans arroganse og spisshet, som førte til at han med største letthet mistet venner, noe av det som er blitt heftende ved ham i ettertiden.

 Forfatter 
La Harpe forfattet til å begynne med overflatiske smådikt i rokokkostil for senere å vie seg til tragedien. Hans maniererte talent vakte Voltaires interesse, og under dennes beskyttelse ble La Harpe litteratur- og teaterkritiker i Mercure i 1768: Hans innflytelserike stilling ble bekreftet ved hans innvalg som medlem av Det franske akademi i 1776. 

I 1786 påbegynte han ved den nettopp grunnlagte «Lycée»-institusjonen med litteraturhistoriske forelesninger, Cours de littérature ancienne et moderne (16 band, 1799-1805). På disse hviler hans rykte som smaksdommer for den senere fasen av klassisismen.

Hans tidlige begeistring for den franske revolusjon tapte seg etter en tid og slo over i sin rake motsetning, da han i 1794 ble kastet i fengsel for en fem måneders tid. Han, som tidligere hadde opptrådt i jakobinerlue, stod nå frem som bitter fiende av tidens revolusjonære og filosofiske takegods og demonstrerte i ord og gjerning stor iver for religion og monarki.   

Han var også ansvarlig for det lenge vedvarende dårlige ry som gikk ut over Denis Diderot, som han beskyldte en sedenes forderver, ateist og materialist.

 Verker i utvalg 
 Le Comte de Warwick (1763)
 Timoléon (1764)
 Pharamond (1765)
 Mélanie, ou les Vœux forcés (1770)
 Olinde et Sophronie (1774)
 Menzicoff, ou les Exilés (Fontainebleau, novembre 1775)
 Les Barmécides (1778). 
 Les Muses rivales, ou l’Apothéose de Voltaire (1779)
 Jeanne de Naples (1781)
 Molière à la nouvelle salle, ou les Audiences de Thalie (1782)
 Philoctète (1783)
 Coriolan (1784)
 Virginie (1786)

 Commentaire sur Racine (1795–1796, publié en 1807)
 De la Guerre déclarée par nos nouveaux tyrans à la raison, à la morale, aux lettres et aux arts (1796)
 Réfutation du livre de l’Esprit d’Helvétius (1797)
 Du Fanatisme dans la langue révolutionnaire, ou de la Persécution suscitée par les barbares du xviiie siècle contre la religion chrétienne et ses ministres (1797)
 Le Lycée, ou cours de littérature, 18 vol. (1798–1804)

 L’Alétophile ou l’ami de la Vérité (1758)
 Héroïdes nouvelles, précédées d’un essai sur l’héroïde en général (1759)
 Le Philosophe des Alpes, La Gloire (1762)
 La Délivrance de Salerne et la fondation du royaume des Deux-Siciles (1765)
 Mélanges littéraires ou épîtres philosophiques (1765)
 Le Poëte (épître, prix de l’Académie française en, 1766)
 Éloge de Charles V (prix de l’Académie française en, 1767)
 Des Malheurs de la guerre et des avantages de la paix (1767)
 La navigation (1768)
 Éloge de Henri IV (1769)
 Éloge de Fénelon (1771)
 Éloge de Racine (1772)
 Éloge de La Fontaine (1774)
 Éloge de Catinat (1775)
 Conseils à un jeune poète (1775)
 Éloge de Voltaire (1780)
 Tangu et Félime, poème érotique (1780)
 Abrégé de l’histoire générale des voyages, 32 vol. (1780)
 Le Pseautier en français, traduction nouvelle, avec des notes... précédée d’un discours sur l’esprit des Livres saints et le style des prophètes (1797)
 Correspondance littéraire adressée au grand-duc de Russie, 4 vol. (1801–1807)
 Le Camaldule (1802)
 Réponse d’un solitaire de La Trappe à la lettre de l’abbé de Rancé (1802)
 Le Triomphe de la religion, ou le Roi martyr (1814) : poème héroïque
 Commentaire sur le théâtre de Voltaire (1814)
 Prédiction de Cazotte, faite en 1788 (1817)
 Le Salut public, ou la Vérité dite à la Convention
 Acte de garantie pour la liberté individuelle, la sûreté du domicile, et la liberté de la presse
 Oui ou Non
 La liberté de la Presse, défendue par La Harpe, contre Chénier
 De l'Etat des Lettres en Europe, depuis la fin du siècle qui a suivi celui d'Auguste, jusqu'au règne de Louis XIV
 Les Ruines, ou Voyage en France

 Litteratur 
 Émile Faguet: Histoire de la poésie française, tome IX, Paris, 1935
 Gabriel Peignot: Recherches historiques, bibliographiques et littéraires sur La Harpe, 1820
 Christopher Todd: Voltaire’s disciple : Jean-François de La Harpe, Londres, 1972
 Jacques Truchet: Théâtre du {XVIIIe siecle, Paris, Gallimard, bibl. de la Pléiade, 1974, vol. rom II, p. 1488-1492
 Chateaubriand: Mémoires d'Outre-Tombe, Tome 2, livre 14.


 Referanser 

 Eksterne lenker 

 Literatur von und über Jean-François de La Harpe im Katalog der Staatsbibliothek zu Berlin



Kategori:Franske forfattere
Kategori:Personer fra Paris