Dublin-forordningen

Dublin-forordningen (Forordning nr. 604/2013, nå Dublin III-forordningen, tidligere Dublin II-forordningen og Dublin-konvensjonen) er en EU-forordning som fastsetter kriteriene og prosedyrer for avgjørelse av hvilken av Den europeiske unions (EU) medlemsstater som er ansvarlige for å behandle asyslsøkere, som søker internasjonal beskyttelse i overensstemmelse med Flyktningkonvensjonen samt EUs kvalifikasjonsdirektiv."EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS DIREKTIV 2011/95/EU af 13. december 2011". Forordningen er en hjørnesten i Dublin-systemet, som består av Dublin-forordingen og Eurodac-forordningen, som etablerer et felles europeisk fingeravtrykksregister for illegale innvandrere i EU. Dublin-forordningen har til formål «hurtig å avgjøre hvilken medlemsstat som er ansvarlig [for behandling av asylsøknader]»,"EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS FORORDNING (EU) Nr. 604/2013 af 26. juni 2013 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs i en af medlemsstaterne (omarbejdning)". og gir dermed andre medlemsstater mulighet for å sende en asylsøker tilbake til den ansvarlige medlemsstaten. Normalt vil den ansvarlige medlemsstaten være staten hvorigjennom asylsøkeren først kom inn i EU.

 Målsetninger og kritikk
Et av hovedformålene med Dublin-forordningen er å forhindre en asylsøker i å fremme asylsøknader i flere medlemsstater, såkalt «asyl-shopping». Et annet mål er å redusere antallet «reisende» asylsøkere som er sendt fra medlemsstat til medlemsstat. Det land som asylsøkeren først søker om asyl i er ansvarlig for enten å innvilge eller avslå asyl, og søkeren får ikke gjenstarte prosessen i en annen jurisdiksjon.

Ifølge Dublin-forordningen skal en asylsøker søke om asyl i det første EU-land vedkommende ankommer til, og hvis hen krysser grensen til et annet EU-land etter å være registrert med fingeravtrykk, vil vedkommende returneres til det første EU-landet igjen. Kritikere mener at denne ordningen legger et forholdsvis stort press på de land som utgjør EUs yttergrenser, fordi disse som regel vil være de(t) første land som asylsøkere ankommer til.

Anvendelse
Høsten 2015 brøt Dublin-forordningen i praksis sammen, da medlemsland som Ungarn, Kroatia, Slovenia, Østerrike, Tyskland og Hellas sluttet å håndheve den. Under den europeiske migrasjonskrisen ga disse medlemslandene i september eller oktober 2015 helt opp å registrere og sjekke innvandreres identitet, særlig dersom migrantene var på vei til et annet land som kunne overta forpliktelsen og kostnaden med asylmottaket.

 Anvendelse i Norge 
Dublin-forordningen III trådte i kraft 1. januar 2014. Utlendingsloven paragraf 32 fikk et nytt fjerde ledd som gjør forordningen til norsk lov. Også andre paragrafer i utlendingsloven og utlendingsforskriften har fått endringer, og Utlendingsdirektoratets retningslinjer er også oppdatert.

 Referanser 

 Eksterne lenker 
 Utlendingsdirektoratet (udiregelverk.no): Dublin III-forordningen (lenker til norsk og engelsk versjon) Besøkt 31. oktober 2015

Kategori:EU-forordninger
Kategori:Migrasjon
Kategori:Introduksjoner i 2014