Amerikabever

Amerikabever (Castor canadensis), også kalt kanadabever, er én av kun to gjenlevende arter av gnagere (Rodentia) i beverfamilien (Castoridae), som kun består av slekten bevere (Castor). Den andre arten er bever (C. fiber). Amerikabever finnes i Nord-Amerika, der arten er nasjonalsymbol for Canada.

Amerikabever er terrestrisk og semi-akvatisk, og godt kjent for sin aktivitet med å demme opp vannløp (spesielt bekkefar og små elver), til såkalte beverdammer som overflommer naturen. Det er uklart om det eksisterer underarter, selv om mange har blitt beskrevet. Jenkins & Busher (1979) nevner 25, mens Tesky (1993) nevner 13. Integrated Taxonomic Information System (ITIS) aksepterer imidlertid ingen underarter og hevder dermed at arten er monotypisk.

 Taksonomi og spredning 
miniatyr|venstre|En amerikabever i ferd med å felle et tre
miniatyr|venstre|Beverhytte plassert ute i beverdammen
miniatyr|venstre|En større beverdam i Ontario, Canada
Amerikabever og bever (C. fiber) er de to siste av sitt slag på kloden vår. Alle andre bevere er enten utryddet eller naturlig utdødd. De to skilte trolig lag for omkring  år siden, da beveren koloniserte Nord-Amerika fra Asia, via landbroen som oppsto over Beringstredet.

Amerikabever skiller seg ikke vesentlig fra sin eurasiske slektning av utseende, størrelse og levesett, men amerikabeveren har kun 40 kromosompar, mens bever har 48 kromosompar. De kan således ikke hybridisere. Amerikabeveren regnes allikevel som en dørstokkart i Norge og Sverige, der bever dominerer. Sju amerikanske bevere ble introdusert til Sørøst-Finland i 1937, der den har formert seg. Rømte dyr koloniserte etter hvert Karelia allerede i 1940- og 1950-årene, og den finsk-karelske populasjonen talte i 2011 cirka  individer.

Amerikabever ble i  også forsøkt introdusert til Finnmark, men en undersøkelse i 2017 kunne ikke bekrefte at den fortsatt var tilstede der. Arten har siden også blitt introdusert til Belgia (1998), Frankrike (1977), Luxembourg (før 2006), Tyskland (1981), Østerrike (1953), Polen (1926) og Ungarn (1991), men populasjonene i Frankrike, Østerrike og Polen ser ut til å være utdødd, og i Ungarn er nåværende status ukjent. 

Amerikabever ble i 1946 også introdusert til Ildlandet (nær Fagnano i Argentina), for pelsdyroppdrettsformål, men rømlinger etablerte seg og spredte seg til den delen av øya som ligger under Chile i løpet av 1950-tallet. På 1960-tallet klarte arten også å krysse over kanalen til de chilenske øyene Navarino og Hoste. Senere krysset også arten over Magellanstredet (som er cirka  bredt på sitt smaleste) og etablerte seg på Brunswickhalvøya, på det chilenske fastlandet. I 2008 talte populasjonen på Tierra del Fuego cirka  individer.

I EU er innførsel for introduksjon i naturen ikke lenger aktuelt, men det er fortsatt en viss risiko for at arten kan spre seg fra zoologiske hager, dyreparker og lignende via rømninger. Likeledes kan den spre seg naturlig fra allerede introduserte  populasjoner i EU. Det er mulig at amerikabever kan utkonkurrere den eurasiske beveren, siden den har en høyere forplantningsrate. Arten modnes nemlig raskere og får i snitt større kull.

 Biologi 
Beverne er de største gnagerne på den nordlige halvkule, og bare det søramerikanske flodsvinet (Hydrochoerus hydrochaeris) blir større.

Amerikabever ligner bever, men skiller seg fra den gjennom en litt forskjellig haleform (som er bredere og mer litt mer ovalformet) og subtile forskjeller i pelsen (som har litt tykkere, lengre og mørkere underull). AAmerikabever er også litt mindre i snitt enn bever, og den har et litt rundere hode med mindre og rundere ører. Dessuten er skinnbenene noe lenger, noe som gjør amerikabever noe hurtigere på land. Snuten er dessuten litt kortere, men bredere. Det finnes også andre anatomiske forskjeller. Forskjellene er imidlertid så små at de er nærmest umulig å se med det blotte øye. Artene kan imidlertid klart skilles fra hverandre gjennom forskjeller i farge og viskositet i sekretet fra analkjertlene, men da må dyret håndteres.

Amerikabever reproduserer fra de er 1,5–3 år gamle, men de blir kjønnsmodne tidligere. Reproduksjonsraten er noe større enn for bever. De parer seg om vinteren og hunnen nedkommer sent på våren, avhengig av breddegrad og klimaforhold. Kullstørrelsen teller normalt 2–4 unger, men inntil seks er normalt noen steder og 1–9 regnes som normalt. Større kull assosieres gjerne med bedre tilgang på mat og større mødre.

Som bever ble også amerikabever nesten jaktet til utryddelse. Før innvandringen av europeere tok til, regner man med at den nordamerikanske populasjonen av amerikabever talte omkring  individer. Pelsdyrfangsten tok til for fullt på 1700-tallet, for å dekke den enorme etterspørselen av beverskinn fra europeere, som brukte skinnet  til å lage beverhatter. Reintroduksjon av amerikabever i den nordamerikanske naturen tok til på 1900-tallet. I dag har populasjonen tatt seg kraftig opp igjen, men ikke til gamle høyder. I 1988 regnet man med at den nordamerikanske bestanden var på omkring  individer.

 Inndeling 
Inndelingen følger ITIS, som ikke støtter underarter. Jenkins & Busher (1979) beskrev imidlertid hele 25 underarter, mens Tesky (1993) beskrev 13 underarter. Ingen av disse inndelingene anerkjennes i dag.

 Rodentia, gnagere
 Castorimorpha, bevergruppen
 Castoridae, beverfamilien
 Castorinae, 
 Castor, bevere
 C. fiber, bever
 C. canadensis, amerikabever (monotypisk)
 †C. californicus, kaliforniabever (utdødd)

 Referanser 
Artsdatabanken: Amerikabever Castor canadensis. Hentet 12.11.2025 fra https://artsdatabanken.no/arter/takson/85011

Cassola, F. 2016. Castor canadensis. The IUCN Red List of Threatened Species 2016: e.T4003A22187946. https://dx.doi.org/10.2305/IUCN.UK.2016-3.RLTS.T4003A22187946.en. Accessed on 15 November 2025.

Christensen, Tor Bjarne (2013) Reddet i tolvte time . Natur & miljø, Naturvernforbundet, 22.03.2013.

Hollander, H.D., van Duinen, G. A., Branquart, E., Hoop, L.D., De Hullu, P.C., Matthews, J., ... & Leuven, R.S.E.W. (2017). Risk assessment of the alien North American beaver (Castor canadensis).

Jenkins S.H. & P.E. Busher, 1979. Castor canadensis. Technical Report Mammalian Species 120. American Society of Mammologists. Shippensburg (Pennsylvania). 8 pp.

National Symbol of Canada Act (R.S.C., 1985, c. N-17). Minister of Justice, Canada, April 21, 2020

Pollock, M.M., G.M. Lewallen, K. Woodruff, C.E. Jordan and J.M. Castro (Editors) 2018. The Beaver Restoration Guidebook: Working with Beaver to Restore Streams, Wetlands, and Floodplains. Version 2.01. United States Fish and Wildlife Service, Portland, Oregon. 189 pp. Online at: http://www.fws.gov/oregonfwo/ToolsForLandowners/RiverScience/Beaver.asp 

Tesky, Julie L. 1993. Castor canadensis. In: Fire Effects Information System, [Online]. U.S. Department of Agriculture, Forest Service, Rocky Mountain Research Station, Fire Sciences Laboratory (Producer).

 Eksterne lenker 



Kategori:Gnagere
Kategori:Pattedyr formelt beskrevet i 1820
Kategori:Dyr formelt beskrevet av Heinrich Kuhl
Kategori:Canadas pattedyr
Kategori:Mexicos pattedyr
Kategori:USAs pattedyr
Kategori:Høyrisikoarter på fremmedartslista