Jeanette MacDonald

Jeanette Anna MacDonald (1903–1965) var en amerikansk sanger og skuespiller.

Hun huskes særlig for sine musikalfilmer fra 1930-årene med motspillere som Maurice Chevalier (Prinsgemalen, Elsk meg i natt, Den glade enke og En time med deg) og Nelson Eddy (Den vidløftige Marietta, Rose-Marie og Maytime). I 1930- og 1940-årene spilte hun inn 29 filmer, hvorav fire ble nominert til Oscar for beste film (Prinsegemalen, En time med deg, Den vidløftige Marietta og San Francisco). Hun gjorde en rekke plateinnspillinger og fikk tre gullplater. Hun avholdt en rekke konserter, og opptrådte i operaer, radio og fjernsyn. MacDonald var en av 1900-tallets mest innflytelsesrike sopraner. Hun introduserte opera for kinopublikummet og inspirerte en generasjon av sangere.

 Bakgrunn og oppvekst 
MacDonald ble født 18. juni 1903 i familiens hjem i Philadelphia. Hun var den yngste av tre søstre; foreldrene var Anna Mae (født Wright) og Daniel MacDonald. Hun hadde skotske, engelske og hollandske aner. En av hennes eldre søstre var karakterskuespilleren Blossom Rock, som er mest kjent for rollen som bestemor i TV-serien Familien Addams.

Jeanette MacDonald begynte tidlig med danseundervisning hos Al White, etterlignet sin mors operaplater og tok sangundervisning hos Wassil Leps. Som barn opptrådte MacDonald i kirken og på skolearrangementer, og begynte å turnere med barneforestillinger. Ni år gammel var hun solosanger i Al Whites Six Little Song Birds i Philadelphia. Hun ble oppdratt som Christian scientist.

 Broadway 
I november 1919 dro hun til sin eldre søster, skuespillerinnen Blossom Rock, i New York. Der fikk hun jobb i Ned Wayburns kor The Demi-Tasse Revue, som opptrådte mellom filmvisninger på kinopalasset Capital Theatre på Broadway.

I 1920 opptrådte hun i to musikaler. Hun fikk en plass i ensemblet i Jerome Kerns Night Boat, og deretter var hun på turné med musikalen Irene, der hun hadde en av de kvinnelige hovedrollene. I tittelrollen som «Irene» alternerte hun med Irene Dunne som senere ble filmstjerne, og Helen Shipman.

I 1921 stod MacDonald på Broadway-scenen i Tangerine, som en av de «Six Wives».

I 1922 fikk hun svært god omtale i avisanmeldelsene for sine sangnumre i revyen Fantastic Fricassee, som ble spilt i Greenwich Village. Dette førte til at hun fikk en rolle i musikalen The Magic Ring i 1923. Der spilte hun en av de to kvinnelige hovedrollene; den fremste rollen ble spilt av Mitzi Hajos. The Magic Ring ble en suksess og stod på plakaten i lang tid.

I 1925 fikk MacDonald igjen andre hovedrolle og spilte mot Queenie Smith i Tip Toes, en hit med George Gershwins melodier. Det følgende året hadde hun fremdeles andre hovedrolle, nå i Bubblin' Over (1926), musical versjon av Brewster's Millions. I 1927 fikk MacDonald endelig hovedrolle i Yes, Yes, Yvette. Den var planlagt som en hyllest til producer H.H. Frazeed No, No, Nanette. Dette showet hadde en utstrakt turne, men sviktet i å more barn da den ble oppført på Broadway. MacDonald spilte også hovedrollen de neste to årene i to stykker: Sunny Days (1928), hennes første show for produsentene Lee, og Angela (1928) som fikk dårlig kritikk. Hennes siste var Boom Boom (1929) med hennes navn over tittelen (stykket omfattet den unge Archie Leach, som senere forandret navnet sitt til Cary Grant). Mens MacDonald opptrådte i Angela, oppdaget filmstjernen Richard Dix 
henne, og lot henne prøvespille for sin film Nothing but the Truth. Shubert ville ikke gi slipp på henne og løse henne fra kontrakten for å spille i en film med Dix og Helen Kane. I 1929 holdt den berømte filmdirektøren Ernst Lubitsch på å se gjennom gamle prøveinnspillinger av Broadway-utøvere og oppdaget MacDonald. Hennes rolle ble den førende kvinnen i hans første lydfilm, Prinsgemalen. Den ble en kontinental sensasjon med Maurice Chevalier.

 Film 
miniatyr|Jeanette MadDonald på forsiden av Picture Play i 1932.
 Årene hos Paramount 
I lydfilmens første år (1929–30) spilte MacDonald seks filmer, de første fire for Paramount Pictures. Hennes første; Prinsgemalen (1929), regissert av Lubitsch hvor hun spilte mot Chevalier, var en merkestein i lydfilmens barndom, og den ble nominert til Oscar. MacDonalds første innspillinger var to hits fra musikken til Dream Lover og March of the Grenadiers. The Vagabond King (1930) ble en storslått Technicolor filmversjon av Rudolf Frimls hit fra en operette. I 1925 gjentok Broadway-stjernen Dennis King sin rolle som en fransk poet, François fra 1400-tallet. MacDonald var prinsesse Katherine. Hun sang 'Some Day' og 'Only a Rose.

Paramount on Parade (1930) var en storslått Paramount produksjon, lik andre mammut filmer i lydfilmens første år. De ble produsert av store selskaper for å introdusere publikum for deres tidligere stjerner fra stumfilmens dager. I et klipp hvor MacDonald synger en duett med Nino Martini, 'Come Back to Sorrento ble tatt ut av filmen før den ble vist. Let's Go Native (1930) var en øde-øy-komedie, regissert av Leo McCarey, hvor MacDonald spilte mot Jack Oakie og Kay Francis. Monte Carlo (1930) var en annen høyt verdsatt Lubitsch-klassiker med den britiske musikalstjernen Jack Buchanan.

MacDonald håpet å kunne produsere sine egne filmer og gikk til United Artists for gjøre The Lottery Bride (1930). Tross musikk av Rudolf Friml ble filmen mindre vellykket. MacDonalds neste var tre filmer for Fox Film Corporation. Oh, for a Man! (1930) ble mer vellykket; MacDonald portretterte en temperamentsfull operasanger som sang Wagners «Liebestod» og faller for en irsk innbruddstyv, spilt av Reginald Denny. Don't Bet on Women (1931) var en ikke-musikal-komedie hvor en playboy, Edmund Lowe vedder på at han kan forføre konen (MacDonald) til en lykkelig gift venn, Roland Young. Annabelle's Affairs (1931) var en farse med MacDonald som sofistikert New York playgirl som ikke vedkjenner seg sin egen mann, spilt av Victor MacLaglen. Da ektemannen dukker opp etter fem år vil hun ikke kjennes ved han. Den ble godt mottatt av datidens kritikere.

MacDonald tok pause fra Hollywood i 1931 og reiste på en europeisk konsertturne. Hun returnerte til Paramount året etter for to filmer med Maurice Chevalier. One Hour with You (1932) regissert av både George Cukor og Ernst Lubitsch, og samtidig spilte hun inn filmen på fransk med samme stjerner. Une Heure près de toi (En time nær deg). Rouben Mamoulian regisserte Love Me Tonight (1932). Den er sett på av mange filmkritikere å være den ultimate film-musikal. I filmen spilte Chevalier en fattig skredder som ble forelsket i en prinsesse, spilt av MacDonald. Meget av historiens dialoger synges. Richard Rodgers og Lorenz Hart skrev den opprinnelige musikken som omfattet skredderens «Mimi» og elsker og 'Isn't It Romantic'?

 Årene hos MGM 
I 1933 reiste MacDonald igjen til Europa, og mens hun var der signerte hun kontrakt med Metro-Goldwyn-Mayer. Hennes første MGM-film var The Cat and the Fiddle (1934) basert på Jerome Kerns Broadway-hit. Hun spilte sammen med Ramón Novarro. Filmen dreide seg om ugifte elskere og den sjokkerte. Den kom såvidt gjennom «Production Code guidelines» som kom 1. juli 1934. Tross den nye Technicolor-prosessen — den første farvefilmteknologien, bortsett fra Disneys tegnefilmer — ble filmen ingen stor suksess.

I The Merry Widow (1934), regissert av Ernst Lubitsch, sluttet Maurice Chevalier og MacDonald seg sammen om en storartet versjon av en klassiker, en Franz Lehár operette fra 1995. Filmen ble høyt verdsatt av kritikere og av elskere i de store byene i USA og Europa, men sviktet i billettsalget bortsett fra på landsbygdene. Den hadde et enormt budsjett, delvis på grunn av at den samtidig ble filmet på fransk som La Veuve Joyeuse med støtte fra franske filmfolk, og noen mindre endringer i oppsetningen.

Naughty Marietta (1935), regissert av W.S. Van Dyke, var MacDonalds første film hvor hun spilte sammen med en ny barytonsanger, Nelson Eddy, i Victor Herberts melodier fra 1910 med sanger som 'Ah! Sweet Mystery of Life', 'I'm Falling in Love with Someone', '’Neath the Southern Moon', 'Tramp, Tramp, Tramp' og 'Italian Street Song' som fikk ny popularitet. Filmen vant en Oscar for lyd og fikk en Oscar-nominering for beste bilder. Den ble stemt som en av de beste filmene i 1935 av New Yorks filmkritikere og fikk en «Photoplay Gold Medal Award» for beste bilder i 1935. Den slo ut Mutiny on the Bounty, som vant en Oscar, og ble i 2004 valgt av «National Film Registry» som beste film. MacDonald fikk gullplater for 'Ah! Sweet Mystery of Life' og 'Italian Street Song.

Året etter spilte MacDonald to av de største kassasuksessene med Rose-Marie (1936) hvor MacDonald spilte en fetert operadiva som får vite at hennes lillebror, spilt av James Stewart, har drept en «Mountie» fra Det ridende kanadiske politiet og gjemt liket nord i de kanadiske skoger. 
Eddy og en Mountie blir sent for å fakke ham. Hun og Nelson Eddy sang Rudolf Frimls 'Indian Love Call''' mot hverandre i den kanadiske villmarken (i virkeligheten Lake Tahoe). Eddys portrett av den stødige Mountie ble et populært ikon. Da det ridende politiet midlertidig besluttet å slutte å bruke sin spesielle hatt i 1970, kom bilder av Eddy med sin Rose Marie-uniform i tusenvis av amerikanske aviser. Filmen San Francisco (1936) ble også regissert av W.S. Van Dyke. Filmens setting er lagt til jordskjelvet i San Francisco i 1906 hvor MacDonald spilte en håpefull operasanger mot Clark Gable som eieren av en spillebule ved kysten, og Spencer Tracy som hans prest fra guttedagene kommer med moralske formaninger.

 Første Technicolor 

Sommeren 1936 begynte filmingen av Maytime, hvor Nelson Eddy spilte mot Frank Morgan og Paul Lukas. Filmen ble produsert av Irving Thalberg. Etter Thalbergs uventede død i september, ble opptakene stoppet og den halvferdige filmen kastet. Et nytt manuskript ble filmet med ny historie og noen nye skuespillere (inklusive John Barrymore). Den «andre» Maytime (1937) ble den største kassasuksessen verden over det året, og er sett på som en av de beste filmmusikaler på1930-tallet. 'Will You Remember av Sigmund Romberg bragte MacDonald nok en Gullplate.

 Farvel til filmen The Firefly (1937) var MacDonalds første solo hos MGM med hennes navn alene på rulleteksten sammen med filmens tittel. Rudolf Frimls musikk fra 1912 ble brukt i en ny sang, 'Donkey Serenade, hvor MacDonald spilte sammen med Allan Jones. Samarbeidet MacDonald/Eddy var opphørt og etter MacDonalds ekteskap med Gene Raymond. Ingen av deres solofilmer oppnådde billettsalg i nærheten av filmene de hadde spilt sammen. Høsten 1937 ble MGM overrent av fan-mail.The Girl of the Golden West (1938) ble resultatet, men ingen av de to stjernene spilte mye sammen. Deres fremste sang, 'Obey Your Heart, alene ble sunget som duett. Filmen hadde originalmusikk av Sigmund Romberg og brukt på nytt av David Belasco. (Også benyttet av operakomponisten Giacomo Puccini for La fanciulla del West.)
Mayer hadde lovet MacDonald å få spille i MGMs første Technicolor-film og holdt løftet med Sweethearts (1938), hvor MacDonald spilte sammen med Eddy. I motsetning til tidligere filmer, var de to avslappet og sang ofte sammen. Denne filmen ble en hit, hvor Victor Herberts melodi fra 1913 sammen med en moderne tekst av Dorothy Parker, ble den filmen hvor MacDonald og Eddy spilte mann og kone i en Broadway-musikalkomedie som førte til en Hollywood kontrakt; Sweethearts som vant Photoplay Gold Medal Award som årets beste film.

Etter at MacDonald aborterte under innspillingen av Sweethearts,Rich (2001), p. 237 droppet Mayer sine planer om deres samarbeid i Let Freedom Ring, en film for dem som først ble annonsert i 1935. Eddy spilte mens MacDonald og Lew Ayres (Young Dr. Kildare) spilte sammen i  Broadway Serenade (1939). De spilte et moderne musikerpar hvor hennes karriere blomstret, mens hans visnet. MacDonalds stemme ble «dubbet». Eddy giftet seg med Ann Franklin under opptakene og koreografen, Busby Berkeley, ble hentet fra Warner Brothers for å overvåke slutten i et forsøk på å forbedre filmen. Etter Broadway Serenade, forlot MacDonald Hollywood for en konsertturné og avslo å fornye MGM-kontrakten.

 Går med på nye filmer 
Eddy spilte i en annen film, Balalaika, mens MacDonalds manager ble kalt tilbake fra London for å bistå henne med re-forhandlinger. Etter først å ha spilt Smilin' Through med James Stewart og Robert Taylor, spilte hun New Moon (1940) med Eddy. New Moon som skulle bli en av MacDonalds mest populære filmer. Komponisten Sigmund Rombergs Broadway-hit fra 1927 ble brukt for handlingen og sangene 'Lover, Come Back to Me', 'One Kiss' og 'Wanting You', samt Eddys versjon av 'Stout Hearted Men'. Disse ble etterfulgt av Bitter Sweet (1940), en Technicolor-filmversjon av Noël Cowards operette fra 1929.Smilin' Through (1941) var MacDonalds neste Technicolor-prosjekt. Dette stykket fra 1919 hadde vært filmet en rekke ganger tidligere. Temaet er en forsoning med en elsket avdød og den ble enormt populær etter at den ødeleggede første verdenskrig var slutt. MacDonald i en dobbeltrolle, Moonyean, en victoriansk pike som uheldigvis blir myrdet av en sjalu elsker og Kathleen, hennes niese, som blir forelsket i morderens sønn. De opprinnelige skuespillere, James Stewart og Robert Taylor ble innkalt til militærtjeneste og erstattet av Brian Aherne og Gene Raymond som steppet inn.

 Fornyet kontrakt I Married an Angel (1942) ble tilpasset Rodgers & Harts musikal om en engel som mister sine vinger bryllupsnatten. Manuskriptet som var av
Anita Loos måtte tåle hard sensurering, det ble kuttet under innspillingen og den ble mindre vellykket. MacDonald sang 'Spring Is Here fra tittelsangen. Det ble  siste film for MacDonald og Eddy. Etter at Mayer sluttet hos MGM, ble også Eddy kjøpt ut av sin MGM-kontrakt da det gjensto én film, og han gikk til Universal Pictures hvor han signerte for en million dollar for to filmer. MacDonalds siste film der ble Cairo (1942). Det var en lavbudsjett spionkomedie hvor hun spilte mot Robert Young (Father Knows Best) og Ethel Waters, som spilte hushjelp. Innen ett år fra 1942 avsluttet L.B. Mayer MGM-kontraktene med sine fire best betalte skuespillerinner, Norma Shearer, Joan Crawford, Greta Garbo og Jeanette MacDonald.  Av disse fire var Jeanette MacDonald den eneste som fikk fornyet kontrakten i 1948.

 Senere karriere 
MacDonald fulgte Eddy til Universal hvor de var oppsatt til å spille en film sammen etter Phantom of the Opera (1943). MacDonald opptrådte som seg selv, i Follow the Boys (1944), en stjernespekket, ekstravagant film om Hollywood-stjerner som underholder soldater i krig. De mer enn 40 gjestespillerne omfattet Marlene Dietrich, W.C. Fields, Sophie Tucker og Orson Welles. MacDonald vises under en konsert hvor hun synger 'Beyond the Blue Horizon' og 'I’ll See You in My Dreams''' for blinde soldater.

Etter at MacDonald og Eddy hadde forlatt MGM i 1943, opptrådte de ofte sammen mens de planla flere filmer som ikke ble realisert, filmer som ville ha forenet dem. Eddy likte ikke hvordan hans første film kom ut hos Universal, og de fant et studio som samtykket i prosjektet. De søkte så uavhengig finansiering for prosjekter som East Wind og Crescent Carnival. Andre prosjekter som ble forkastet var The Rosary, en bestseller fra 1910, The Desert Song og en bemerkelsesverdig The Vagabond King, plus ytterligere to til, skrevet av Eddy, Timothy Waits for Love og All Stars Don't Spangle. I 1954 trakk Eddy seg fra en foreslått film skulle lages i England da han hørte at MacDonald investerte egne midler. Han hadde investert i Knickerbocker Holiday i 1943 og tapt.
MacDonald returnerte alene til MGM etter fem års fravær for to filmer. Three Daring Daughters (1948) sammen med José Iturbi. MacDonald spiller en fraskilt, hvis livlige døtre (Jane Powell, Ann E. Todd og Elinor Donahue) forsøker å få henne tilbake til sin tidligere mann, men de to har i all hemmelighet giftet seg igjen. Sangen 'The Dickey Bird ble en hit. The Sun Comes Up (1949) med MacDonald som Lassie, etter en short story av Marjorie Kinnan Rawlings hvor MacDonald spilte en enke som hadde mistet en sønn, men tar til seg en foreldreløs (Claude Jarman Jr.), det ble hennes siste spillefilm.

Tilbud fortsatte å komme, og i 1962 ga produsenten, Ross Hunter, et tilbud til MacDonald og Eddy med roller i sin komedie fra 1963, The Thrill of It All. De avslo og rollene ble tilslutt spilt av Arlene Francis og Edward Andrews. Også 20th Century Fox lekte med ideen. MacDonald (Irene Dunne var også vurdert) som Mother Abbess i filmversjonen av The Sound of Music. Den kom ikke lenger enn til diskusjonsstadiet, delvis på grunn av MacDonalds sviktende helse.

 Siste film 
I en årlig undersøkelse blant filmfolk ble MacDonald oppført som en av de beste ti med størst billettsalg i 1936, og mange av hennes filmer var blant de tyve mest innbringende. I tillegg var MacDonald en av de ti med størst billettsalg i Storbritannia fra 1937 til 1939. Under sin karriere over 39 år fikk MacDonald to stjerner i Hollywood Walk of Fame (både for film og plater) foran Grauman's Chinese Theatre.

 Konserter 
Fra 1931 og frem til 1950-tallet gjennomførte MacDonald regulære konsertturneer mellom opptakene.  Hennes første europeiske turné var i 1931 hvor hun sang både i Frankrike og England. Hennes første amerikanske konsertturne var i 1939, umiddelbart etter fullføringen av Broadway Serenade, og Nelson Eddys ekteskap. Etter det gjorde hun i likhet med Eddy, hyppige USA-turneer mellom opptakene. Hun sang flere ganger i Hollywood Bowl og i Carnegie Hall.

Da USA gikk inn i krigen i 1941, var MacDonald en av grunnleggerne av Army Emergency Relief og holdt konserter for å samle inn penger. Hun auksjonerte bort eiendeler, skaffet penger på annen måte og samlet inn over 100 000 dollar for soldatene. President Franklin D. Roosevelt som betraktet MacDonald og Eddy som to av sine favorittstjerner, beæret de begge med medalje. Hun holdt også forestillinger i Det hvite hus, både for presidentene Harry S. Truman og Dwight D. Eisenhower.

I 1960 annonserte Hollywood Bowl at MacDonald og Howard Keel skulle være solister ved den årlige påskemorgens gudstjeneste våren 1960. Dessverre tvang helseproblemer henne til å avlyse dette. MacDonald ble alvorlig syk, og medforfatteren av hennes autobiografi, Fredda Dudley Balling, skrev at det var usikkert om hun ville leve lenge nok til at boken ble ferdig.Rich (2004), s. 17 I tillegg til hjerteproblemer fikk MacDonald en svulst på hjernen som ikke kunne opereres.Rich (2004), s. 11

 Plateinnspillinger 
MacDonald spilte inn 90 sanger i løpet av sin karriere, unntatt de for RCA Victor i USA. Hun gjorde også noen tidlige innspillinger for HMV i England og Frankrike mens hun turnerte i 1931. Hun fikk tre Gullplater, den ene for et LP-album, Favorites in Stereo som hun gjorde med Nelson Eddy i 1959.

 Opera 
I motsetning til Nelson Eddy som gikk fra opera til film, gikk MacDonald på 1940-tallet til opera. Hun begynte å øve for dette mål med Lotte Lehmann – en av de ledende operasangerne i det 19. århundre. 
Lehmann skrev «When Jeanette MacDonald approached me for coaching lessons, I was really curious how a glamorous movie star, certainly spoiled by the adoration of a limitless world, would be able to devote herself to another, a higher level of art. I had the surprise of my life. There couldn’t have been a more diligent, a more serious, a more pliable person than Jeanette. The lessons which I had started with a kind of suspicious curiosity, turned out to be sheer delight for me. She studied Marguerite with me — and lieder. These were the ones which astounded me most. I am quite sure that Jeanette would have developed into a serious and successful lieder singer if time would have allowed it.»Rich (2001), p. 329

MacDonald gjorde sin operadebut som Julie i Gounods Romeo og Julie i Montréal i His Majesty's Theatre (8. og 10. mai 1943). Hun måtte snart gjenta rollen i Quebec (12. mai), samt Ottawa og Toronto. Hennes debut i USA med Chicago Opera Company (4., 11. og 15. november 1944) var i den samme rollen. Hun sang også Marguerite i Gounods Faust i Chicago Opera. I november 1945 gjorde hun ytterligere forstillinger med Romeo og Julie og en Faust i Chicago og ytterligere to Faust i Cincinnati Opera. Den 12. desember 1951, gjorde hun to Faust med Philadelphia Civic Grand Opera Company i Academy of Music.

Chicago Tribunes musikkanmelder Claudia Cassidy skrev: «Her Juliet is breathtakingly beautiful to the eye and dulcet to the ear.»Rich (2001), p. 330 Hun fikk lignende kritikk for Faust: «From where I sit at the opera, Jeanette MacDonald has turned out to be one of the welcome surprises of the season... her Marguerite was better than her Juliet... beautifully sung with purity of line and tone, a good trill, and a Gallic inflection that understood Gounod's phrasing... You felt if Faust must sell his soul to the devil, at least this time he got his money's worth.»Rich (2001), p. 177

 Radio og fjernsyn 
MacDonalds omfattende radiokarriere kan ha begynt i 1929 med Publix Hour. Hun ledet i 1931 kringkastingen av en Oscarutdeling. Hun ledet sitt eget radio-show, Vicks Open House, fra september 1937 til mars 1938. For dette fikk hun 5 000 dollar i uken. Likevel krevde filming, turnéer og plateinnspillinger mer av hennes tid og gjorde det enormt vanskelig for henne å fortsette med radio. Hun kunne ikke fornye kontrakten med Vicks etter 26 programmer. Etter det holdt hun seg til gjesteopptredener.

MacDonald opptrådte med forkortede radioversjoner av mange av sine filmer, i likhet med Cecil B. DeMille med sitt Lux Radio Theatre, vanligvis sammen Nelson Eddy i radioprogrammet Railroad Hour og med Gordon MacRae. Disse omfattet The Merry Widow, Naughty Marietta, Rose Marie, Maytime, Sweethearts, Bitter Sweet, Smilin' Through, og The Sun Comes Up, plus andre operetter og musikaler, som Victor Herberts Mlle Modiste, Irene, The Student Prince, Tonight or Never med Melvyn Douglas, A Song for Clotilda, The Gift of the Magi og Apple Blossoms. Andre radioprogrammer omfattet The Prudential Family Hour, Screen Guild Playhouse ogThe Voice of Firestone med tidens topp opera og konsertsangere. I 1953 sang MacDonald The Star-Spangled Banner ved innsettelsen av President Dwight D. Eisenhower, sendt både i radio og TV.

MacDonald sang ofte med Nelson Eddy fra midten av 1940-tallet i flere Lux Radio Theatre og The Screen Guild Theater. Hun hadde også gjesteopptredener flere ganger i hans ulike radio-show, som The Electric Hour og The Kraft Music Hall. Han deltok også da hun ledet et program for å selge krigsobligasjoner. Programmet het Guest Star, og de sang mange seierssanger fra andre verdenskrig. Majoriteten av hennes arbeide i radio midt på 1940-tallet var med Eddy. Hennes konsert i Hollywood Bowl i 1948 ble også sendt på riksdekkende radio.

 Musical theatre 
Midt på 1950-tallet turnerte MacDonald med Bitter Sweet og The King and I. Hun startet med Bitter Sweet i et amfiteater, (Iroquois Amphitheater) 19. juli 1956 i Louisville Kentucky. The King and I ble oppført 20. august 1956 i «Starlight Theatre».  Mens hun opptrådte der, kollapset hun. Offisielt på grunn av varmen, heteslag, men i realiteten var det hjertekrampe. Hun begynte nå å trappe ned, og en reprise av Bitter Sweet i 1959 ble hennes siste profesjonelle opptreden.

MacDonald og hennes mann, Gene Raymond, turnerte med Ferenc Molnárs The Guardsman. Første fremføring i Erlanger Theater, Buffalo, New York 25. januar 1951, og de spilte i byer i 23 stater, (Midtvesten og de nordvestlige stater) frem til 2. juni 1951. Til tross for mindre entusiastiske kommentarer fra kritikere, spilte de for utsolgte hus, praktisk talt hver eneste kveld. Hovedrollen som «The Actress» ble endret til «The Singer» for at MacDonald kunne føye til flere sanger. Dette tilfredsstilte hennes «fans», men dette showet stengte før det nådde Broadway.

Midt på1950-tallet var det snakk om en retur til Broadway. På 1960-tallet ble MacDonald spurt om Broadway med en musical versjon av Sunset Boulevard. Medforfatteren til hennes selvbiografi, Harold Prince erindrer dette i sin egen autobiografi at han besøkte MacDonald i hennes hjem i Bel Air for å diskutere det foreslåtte prosjekt. Komponisten Hugh Martin komponerte også en sang for dette, kalt Wasn't It Romantic?.

MacDonald gjorde også noen få opptredener i nattklubber. Hun sang og danset: The Sands and The Sahara i Las Vegas i 1953, The Coconut Grove i Los Angeles i 1954 og igjen i The Sahara i 1957, men hun ble aldri helt komfortabel i den røykfylte atmosfære.

 Privatliv 
MacDonald hadde fem seriøse romanser (så langt det er dokumentert). Fra 1922 til 1927 var hun kjæreste med Jack Ohmeis, en student i New York. De ble forlovet i 1926, men hans familie var imot å få en skuespillerinne som svigerdatter. Ohmeis-familiens formue gikk for øvrig tapt under børskrakket i 1929  og MacDonald lånte da ut penger til Jack Ohmeis.Jeanette MacDonald: The Irving Stone Letters, page 12

MacDonalds neste kjæreste var Irving Stone; de møttes mens hun turnerte i Chicago med Yes, Yes, Yvette. Stone, som bodde i Milwaukee, var nevø av grunnleggeren av Boston Store, og han arbeidet i familiens forretning. Få detaljer var kjent om dette forholdet frem til man etter MacDonalds død fant hundrevis av kjærighetsbrev som hun hadde skrevet til ham. MacDonald og Stone var kjærester fra 1926 til 1928.

I 1928 ble Robert George Ritchie MacDonalds manager og forlovede. De var sammen frem til 1935, og mange trodde de var gift. MacDonald skrev et brev til Ritchie i juli 1929, hvor hun kalte ham «my own darling husband» og konvolutten han sendte tilbake med dennes adresse bar initialene «JAR» (Jeanette Anna Ritchie).Sweethearts, page 509, photograph of the letter and envelope. Den 29. mars 1931 skrev MacDonald til Irving Stone at hun var forlovet med Ritchie,Jeanette MacDonald: The Irving Stone Letters, page 157 og den 8. juli 1931 skrev hun fra Europa at «I didn't get married on June 9.»Jeanette MacDonald: The Irving Stone Letters, page 162 Ritchies nevø og øvrige familie holdt fast ved at det hadde vært et Ritchie-MacDonald ekteskap, men det er ikke kjent. MacDonald var blitt fotografert på Hawaii like før Naughty Marietta (1935).

Romansen med Bob Ritchie begynte å surne da MacDonald ble venn med Nelson Eddy mot slutten av 1933. I januar 1934 kunngjorde «bookmakerne» at de skulle spille sammen i Naughty Marietta.Hollywood Reporter(Los Angeles, CA), January 4, 1934 De var sammen «on and off» hele 1934, men etter MacDonalds tur til Hawaii i 1935 ble Eddy mer bestemt i sitt ønske om giftemål. Imidlertid ønsket Eddy at MacDonald skulle gi opp karrieren og starte familie.
 Gene Raymond 
Samme måned møtte MacDonald skuespiller Gene Raymond i et selskap og de begynte å være sammen. Blonde Raymond lignet Nelson Eddy, og de to mennene ble ofte blandet sammen når de ble sett offentlig sammen med MacDonald.Edward R. Murrow's Person to Person (10/3/58) Sommeren 1935 gjenopptok MacDonald sitt forhold til Eddy, da de begynte med opptak av Rose Marie. MacDonald sa senere: «the happiest summer of my life».Sweethearts, page 148Publiserte intervjuer med Fred Phillips (Eddys frisør under opptak av Rose Marie), June Swift Thompson (en danser i filmen), og MacDonalds eget brev til Bob Ritchie er gjengitt i siin helhet i boken Sweethearts .Andre som deltok i filmen, som Ruth Van Dyke, regissør Woody Van Dykes kone.

Den 16. juni 1937 giftet MacDonald seg med Gene Raymond i en tradisjonell seremoni i Wilshire Methodist Church i Los Angeles. De forble gift til MacDonalds død. Raymond var også tekstforfatter, og MacDonald introduserte to av hans sanger i sine konserter. I tillegg til TV-stykket Prima Donna, som  Raymond skrev for henne, gjorde de sammen noen få radio-shows og turnerte med The Guardsman på scener. Men selv med deres heller sjeldne forsøk på arbeide sammen, inklusive filmen Smilin' Through, var publikum indifferente til dem som et lag, noe et labert billettsalg viste. Etter publiserte bøker, inklusive Sweethearts av Sharon Rich og The Golden Girls Of MGM av Jane Ellen Wayne, var Gene Raymond involvert i utallige affærer med menn, og deres ekteskap ble mer problematisk. MacDonald tilkjennega dette i sin upubliserte selvbiografi (nå publisert i en falsimile utgave; se seksjonen Kontroverser). Og det ble snakket flere ganger om separasjon og ekteskapsproblemer. Etter hennes død betvilte Raymond og hans venner dette (inklusive MacDonalds fan club, som forble assosiert med Raymond frem til hans død).

 Død 
MacDonald led i sine siste år av hjerteproblemer. Hun var aktuell for rollen som abbedissen i filmen The Sound of Music, men på grunn av sin dårlige helse kunne hun ikke ta den. Rollen gikk i stedet til Peggy Wood. MacDonald døde i januar 1965, en måned før filmen hadde premiere.

Hennes tilstand hadde forverret seg i 1963, og den 1. november 1963 fløy hun til Houston, Texas der hun ble innlagt på sykehus for å gjennomgå en hjerteoperasjon. Hjertespesalisten i Houston, Michael DeBakey, var en pioner på hjertesykdommer og hadde nylig utført en vellykket operasjon på Hertugen av Windsor. MacDonald håpet derfor at DeBakey også skulle kunne hjelpe henne. Men en uke etter operasjonen utviklet hun plevritt, og ble liggende på sykehus i Houston i over en måned.

Hennes store hus ble solgt og hun flyttet til en leilighet i Los Angeles som ikke krevde så mye av hennes energi. Hennes mann, Gene Raymond, flyttet til en naboleilighet. Nelson Eddy som var i Australia på en nattklubbturne, skyldte på at han var syk og måtte dra tilbake til Statene, da han fikk høre om MacDonalds operasjon. Nelson Eddy flyttet til en leilighet i samme område.Wilshire Comstock lease papers; after Eddy's death his widow moved into his apartment.

MacDonald ble igjen syk i desember 1964, og hun ble i all hast innlagt på UCLAs medisinske senter, hvor hun på julaften ble operert for blindtarmbetennelse. Hun var i stand til å reise hjem på nyttårsaften. Hjertespesialisten DeBakey anbefalte en åpen hjerteoperasjon, og Raymond fulgte henne tilbake til sykehuset den 12. januar 1965. Hun døde imidlertid den 14. januar, før den planlagte operasjonen.

MacDonald ble begravet den 18. januar 1965, i en krypt ved Forest Lawn Memorial Park i Glendale, California. Krypten bærer inskripsjonen «Jeanette MacDonald Raymond».

Nesten et ti-år etter MacDonalds død giftet Gene Raymond seg i 1974 med en kanadisk arving, den tidligere Mrs. Bentley Hees. Hennes pikenavn var pussig nok Nelson. «Nels», som hun ble kalt, døde i 1995. Raymond døde den 3. mai 1998 og ble stedt til hvile ved siden av Jeanette MacDonald ved Forest Lawn.

 Filmografi (utvalg) 
 1929 – Prinsgemalen
 1930 – The Lottery Bride
 1932 – En time med deg
 1932 – Elsk meg i natt
 1934 – Den glade enke

 Teaterroller (utvalg) 
 Charity (1909)
 Al White's Children's Carnival (1913)
 The Demi-Tasse Revue (1919)
 The Night Boat (1920)
 Irene (1920)
 Tangerine (1921)
 A Fantastic Fricassee (1921)
 The Magic Ring (1923)
 Tip-Toes (1925)
 Bubbling Over (1926)
 Yes, Yes, Yvette (1927)
 The Studio Girl (1927)
 Sunny Days (1928)
 Angela (1928)
 Boom-Boom (1929)
 Romeo og Julie (1943–1945)
 Faust (1944–1945)
 The Guardsman (1951)
 Bitter Sweet (1954)
 The King and I (1956)
 Bitter Sweet (1959)

 Referanser 

 Eksterne lenker 


Kategori:Skuespillere fra USA
Kategori:Hollywood Walk of Fame
Kategori:Sangere fra USA