Bertrand Barère

Bertrand Barère de Vieuzac (født 10. september 1755 i Tarbes, død 13. januar 1841 samme sted) var en fransk revolusjonær. 

 Liv og virke 
 Bakgrunn 
Hans far var sénéchal (hofftjenestemann) av Tarbes-Bigorre og var i besittelse av et lite gods ved Vieuzac og lot seg derfor kalle Barère de Vieuzac. Barères mor, Jeanne-Catherine Marrast, var av gammel adel.Gershoy 1962, s.4. Barère studerte jus i Toulouse og ble senere advokat ved det stedlige parlementet.

 Karriere 
Allerede som advokat i Toulouse viste han seg som en elegant taler og skribent, og som medlem av Nasjonalforsamlingen og av Nasjonalkonventet vant han frem ved formelle evner, ikke ved originalitet eller personlighet. Han søkte alltid ganske prinsippløst de sterkestes side; han forlot gironden og gikk i spissen for smigrerne av Robespierre. Han stemte også for henrettelsen av girondinerne. Skjønt ikke ondsinnet, tok han medansvar for redselsperiodens verste gjerninger og omtalte dem med blomstrende retorikk som «Guillotinens Anakreon».

Som medlem av velferdskomiteen tilfalt det ham å avgi rapporter om krigens gang til Konventet, og den ypperlige form han ga dem, bidro mye til å vedlikeholde tilliten i landet og begeistringen i hæren selv i motgangstider. I nasjonalkonventets møte den 31. juli 1793 ble det på forslag fra Barères besluttet å åpne og ødelegge kongegravene i Saint-Denis og hente ut alle metaller (det var for det meste likkister av bly), og la dem komme revolusjonskrigen til gode. Barère var motstander av Georges Danton; han og Robert Lindet var de eneste som klarte å bli gjenvalgt. Barère fikk tilsynet med utenrikspolitikken.

Han kom etter hvert, neppe mot sin vilje, til å motarbeide Robespierre ved fremstilling av seirer som måtte gjøre hans diktatur overflødig, og 9. Thermidor, da han forutså hans fall, gikk han avgjørende ut mot ham. 

Ikke desto mindre ble han satt under anklage som Robespierres medskyldige. Han ble dømt til deportasjon til Fransk Guyana, men han klarte å rømme før atlanterhavskryssingen mens han satt internert på Île d’Oléron. 

Han måtte holde seg i skjul, og kunne ikke dukke opp igjen før etter 18. Brumaire. Han tilbød Napoléon Bonaparte sine tjenester, og fikk av ham i oppdrag å utarbeide ukentlige rapporter om den offentlige mening og stemning.

Under Restaurasjonen dro han i landflyktighet til Belgia og vendte ikke tilbake til Frankrike før under kong Louis-Philippe. 

Under Juliregjeringen ble han valgt til representant i nasjonalforhandlingen. 

Han døde som det siste overlevende medlem av Velferdskomiteen, fattig og glemt. 

Hans meget upålitelige memoarer, som utkom 1843, foranlediget Macaulays velkjente, sterkt farvede essay, som fremstiller ham som et menneskehetens utskudd.

 Litteratur 






  Barere, Misc Writings and Speeches, vol 2, Thomas Babington Macaulay

 Referanser 

 Eksterne lenker 


Kategori:Franske jurister
Kategori:Franske politikere
Kategori:Personer fra Tarbes
Kategori:Franske essayister