Norges Venstrekvinnelag

Norges Venstrekvinnelag (Venstrekvinnelaget; NVK) er en sideorganisasjon av Venstre og en av de eldste kvinnesaksorganisasjonene i Norge, etablert i 1911. Den arbeider for å fremme liberal feminisme i samfunnet, å være en likestillingspolitisk tenketank for Venstre og å løfte kvinnelige og ikke-binære politikere i Venstre. Venstrekvinnelaget har siden etableringen tilhørt kvinnesaksbevegelsen – også kalt den borgerlige eller liberale kvinnesaksbevegelsen – og hadde fra etableringen svært nære bånd til Norsk Kvinnesaksforening. Venstrekvinnelaget er representert i Venstres landsstyre. Alle som identifiserer seg som kvinner eller tredje kjønnskategori og som støtter Venstrekvinnelagets formål kan bli medlemmer. Menn kan være støttemedlemmer. Norges Venstrekvinnelag har hovedkontor på Venstres Hus.

Venstre var fra partiets første år nært knyttet til kvinnesaksbevegelsen, og var frem til 1960-årene det eneste partiet med et klart likestillingsprogram. Partiet gjennomførte en rekke likestillingspolitiske reformer som lover om jenters og kvinners rett til utdanning og kvinners stemmerett. På 1800-tallet og begynnelsen av 1900-tallet samlet venstrekvinner og mannlige støttespillere seg i stor grad i Norsk Kvinnesaksforening (NKF), som ble etablert etter initiativ fra venstremedlemmene Gina Krog og Hagbart Berner i 1884, og som ble oppfattet som et «underbruk» av Venstre. 

I 1911 stiftet Louise Keilhau – som var medlem i NKF og Landskvindestemmeretsforeningen – Venstrekvinnelaget i Kristiania, og siden ble det etablert egne venstrekvinnelag i andre byer. Landsforbundet Norges Venstrekvinnelag ble etablert i perioden 1927–1928 av Ingeborg Boye, Margarete Bonnevie og Dagny Bang. Venstrekvinnelaget hadde gjennom det meste av 1900-tallet et nært forhold til NKF og mange av de samme medlemmene, herunder sentrale kvinnesakskvinner som Ingeborg Boye, Dagny Bang, Margarete Bonnevie, Dakky Kiær, Marit Aarum og Eva Kolstad. Boye ledet i flere år både landsforbundet og Venstrekvinnelaget i Oslo, samtidig som hun var styremedlem i NKF. I 1955 døde Venstrekvinnelagets leder Grete Lorange Backer i Voronezj-ulykken.

Venstrekvinnelaget arbeider for en verden der alle kjønn har samme friheter, rettigheter, plikter og muligheter innen alle vesentlige områder i livet, og står for en moderne inkluderende feminisme som tar hensyn til et interseksjonelt perspektiv. Venstrekvinnelaget har uttalt at «det [er] viktig å se på de sammensatte diskrimineringene (...) vi i kvinnebevegelsen må ta et tydelig oppgjør med ekskluderende krefter internt. Transkvinner skal selvfølgelig føle seg velkommen i feministbevegelsen». I 2020 støttet Venstrekvinnelaget «Opprop for inkluderende kvinnekamp», der en bred koalisjon av feminister fastslo at «kvinners og transpersoners rettigheter står ikke i motsetning til hverandre. Vi slåss sammen mot undertrykkende strukturer i samfunnet vårt». Oppropet ledet også til etableringen av organisasjonen Inkluderende feminisme. I 2025 var Venstrekvinnelaget en av de 28 feministiske organisasjonene og fagmiljøene bak en norsk konsensusuttalelse for en inkluderende feminisme.

 Historie 

Venstre var historisk det fremste partiet som gikk inn for likestilling og rettferdighet mellom kjønnene, og var også lenge det eneste partiet med et klart likestillingsprogram. Denne saken ble viktig ikke minst for den radikale eller progressive fløyen i Venstre i 1880-årene, og etterhvert for hele partiet. På den tiden var Venstre landets største parti, og stod primært i motsetning til Høyre. På 1800-tallet og begynnelsen av 1900-tallet samlet venstrekvinner og mannlige støttespillere seg i stor grad i Norsk Kvinnesaksforening, som ble etablert etter initiativ fra venstremedlemmene Gina Krog og Hagbart Berner og som opprinnelig ble oppfattet som et «underbruk» av Venstre.Aslaug Moksnes (1984). Likestilling eller særstilling? Norsk kvinnesaksforening 1884–1913 (s. 35), Gyldendal Norsk Forlag, ISBN 82-05-15356-6 Venstre og kvinnesaksbevegelsen – også kalt den borgerlig-liberale kvinnesaksbevegelsen – har dermed alltid hatt et nært forhold. Leder i Venstre og Norsk Kvinnesaksforening Eva Kolstad beskrev kvinnesak som en kamp for «et samfunn hvor individuelle anlegg skal bestemme den enkeltes vei, ikke sosiale normer og overlevde tradisjoner», og understreket at kvinnesak angår hele samfunnet.

I tråd med økende innflytelse for kvinner også i partiet tidlig på 1900-tallet og gradvise gjennomslag for stemmerett begynte venstrekvinner i Kristiania å organisere seg i partiet gjennom Venstrekvinnelaget, som ble stiftet i 1911 med Louise Keilhau som leder (formand) og som en del av Kristiania Venstre. Medstifter var Dagny Bang. Siden ble det etablert venstrekvinnelag i andre byer, herunder Trondhjem, også disse som organisasjoner innen de lokale partilagene men uten en felles nasjonal kvinneorganisasjon. I 1927 tok Ingeborg Boye initiativ til et landsforbund, og samlet et opprop med en rekke kjente navn. Oppropet tok til orde for å knytte venstrekvinner sammen og gi vekst til det liberale syn som bare gjennom reformer kunne skape en rettferdig politikk. Det ble oppnevnt et foreløpig arbeidsutvalg som bestod av Boye, Fredrikke Høe, Margarete Bonnevie, Dagny Bang og Kristine Scheie. Norges Venstrekvinnelag ble formelt stiftet i 1928. Landsforbundet var i stor grad en videreføring av Venstrekvinnelaget i Oslo, og Boye ledet i flere år både Venstrekvinnelaget i Oslo og landsforbundet.

Også etter etableringen av Venstrekvinnelaget bestod et nært forhold mellom Venstre og Norsk Kvinnesaksforening, som hadde mange av de samme medlemmene som Venstrekvinnelaget. Norges Venstrekvinnelags stifter Ingeborg Boye var også styremedlem i NKF. De fleste lederne og sentrale personene i Norsk Kvinnesaksforening frem til etterkrigstiden var medlemmer av Venstre og Venstrekvinnelaget, herunder NKFs viktigste ledere i det 20. århundre, Margarete Bonnevie og Eva Kolstad, samt Dakky Kiær og Marit Aarum. NKF fikk i løpet av 1960- og 1970-årene gradvis en mer tverrpolitisk profil da også medlemmer av Arbeiderpartiet og SF/SV begynte å bli representert i foreningen. Venstre er imidlertid fremdeles et viktig innslag i foreningen, og Berit Kvæven er den foreløpig siste Venstrepolitikeren som har ledet NKF. I 1955 døde Venstrekvinnelagets leder Grete Lorange Backer i Voronezj-ulykken; hun var svigermor til en annen sentral kvinnesakskvinne, mangeårig NKF-leder Karin M. Bruzelius.

Venstre stod bak lovgivning som innførte allmenn offentlig folkeskole, gav kvinner adgang til høyere utdanning, arbeidervernlovgivning, sosiale ytelser, juryordningen og hemmelige valg. Venstre var også det første partiet som fremmet forslag om allmenn stemmerett for menn og for kvinner, i 1886. Venstre spilte en avgjørende rolle i utviklingen av velferdsstaten, da grunnlaget for sykepenger, pensjoner og uføretrygd ble gjort ble lagt av Venstreregjeringer.Under Venstre-statsminister Gunnar Knutsen ble det i 1909 innført offentlig sykeforsikring.  Åttetimersdagen var også et Venstre-prosjekt. Frem til 1960-årene var det i norsk politikk bare Norsk Kvinnesaksforening og Venstre som egentlig stod for en likestillingslinjeBerit Kvæven om Eva Kolstad – i f.eks. Arbeiderpartiet rådet i stedet husmorideologien på den tiden – og Venstre og NKF samarbeidet nært, f.eks. om å avskaffe samskatten i 1950-årene.

Norges Venstrekvinnelag står idag for en inkluderende feminisme som tar hensyn til et moderne interseksjonelt perspektiv, et perspektiv som er felles for de fleste former for moderne feminisme. Leder Naomi Ichihara Røkkum uttalte under MiRA-Senterets dialogmøte om norsk feminisme, interseksjonalitet og økende populisme i 2017 at «om det er kvinner med innvandrerbakgrunn eller om det handler om kvinner i en bestemt alder, er det viktig å se på de sammensatte diskrimineringene (...) vi i kvinnebevegelsen må ta et tydelig oppgjør med ekskluderende krefter internt. Transkvinner skal selvfølgelig føle seg velkommen i feministbevegelsen». I 2020 støttet Venstrekvinnelaget «Opprop for inkluderende kvinnekamp», som 2 476 feminister stod bak. Oppropet tok avstand fra misbruk av kvinnekampen til å undertrykke transpersoner og fastslo at feministisk kamp handler om å slåss mot forskjellsbehandling på bakgrunn av kjønn, seksualitet, hudfarge, funksjonsevne og klassebakgrunn, og at «kvinners og transpersoners rettigheter står ikke i motsetning til hverandre. Vi slåss sammen mot undertrykkende strukturer i samfunnet vårt». Oppropet ledet også til etableringen av organisasjonen Inkluderende feminisme, som en bred og inkluderende koalisjon av feminister som ønsker å skape et «feministisk fellesskap som har plass til alle», og som også FRI har stilt seg bak. I 2021 påpekte en tverrpolitisk koalisjon av feminister fra Venstre til Rødt at «feminismen må være progressiv om vi skal klare å bekjempe undertrykking basert på kjønn og seksualitet, og om kvinnebevegelsen skal overleve».

I 2025 var Norges Venstrekvinnelag og Unge Venstre blant de over 25 feministiske organisasjonene og fagmiljøene bak en norsk konsensusuttalelse for en inkluderende feminisme. Uttalelsen understreket at feminisme er et universelt menneskerettsprosjekt som bygger på solidaritet, interseksjonalitet og medmenneskelighet, løftet frem Eva Kolstads forståelse av feminisme eller kvinnesak som en kamp for større menneskelige utfoldelsesmuligheter, og slo fast at feminismen ikke kan eksistere uten transpersoner.

Venstrekvinnelaget deler den borgerlige (eller liberale) kvinnesaksbevegelsens tradisjonelle tilnærming til prostitusjon. Dette betyr at Venstrekvinnelaget ønsker å motvirke menneskehandel og utnytting, og har et pragmatisk og kunnskapsbasert syn på hvordan dette kan oppnås, der menneskerettighetene står sentralt. Venstrekvinnelaget støttet sexkjøpsloven de første årene, men har siden blitt langt mer kritisk, og er nå på linje med resten av Venstre. Dette er begrunnet i forskning som har påpekt negative virkninger for utsatte og manglende effekt i å hjelpe personer som er utsatt for ufrivillig prostitusjon, og utviklingen av den faglige debatten om temaet i årene som har gått, ikke minst i et menneskerettslig perspektiv og som blant annet ledet til Straffelovrådets anbefaling om avkriminalisering av sexkjøp mellom voksne, såfremt handlingene ikke omfattes av straffelovens kapittel om seksuallovbrudd. Venstrekvinnelagets Solveig Schytz og Margrethe Prahl Reuch skrev at «Sexkjøpsloven har ikke fungert etter sin hensikt. Loven skader på mange måter de menneskene den var ment å beskytte. Den har ført til mer utrygghet for sexarbeidere, som ikke lenger opplever at de kan melde fra til politiet om vold og overgrep. Legalisert prostitusjon er ikke problemfritt. Det er problemer med blant annet vold og menneskehandel. Men man løser ikke et problem ved å lukke øynene for det. Derfor vil Venstre avskaffe sexkjøpsloven og gjennomgå hallikparagrafen».

Kolstadseminaret
Fra 2010-årene har Venstrekvinnelaget sammen med moderorganisasjonen Venstre regelmessig arrangert Kolstadseminaret om liberal feminisme og likestillingspolitikk, for å hedre minnet etter Eva Kolstad, Venstres første kvinnelige leder og den norske kvinnesaksbevegelsens viktigste leder i hele etterkrigstiden. På Kolstadseminaret i 2019 om de viktigste likestillingsutfordringene pekte Venstreleder, likestillingsminister og NKF-medlem Trine Skei Grande på mangfold, stigmatisering og stereotypier som rammer ulike kjønn og grupper som en av de sentrale utfordringene for likestilling i moderne tid.

 Ledere 
Venstrekvinnelaget (senere kalt Oslo Venstrekvinnelag), etablert i Kristiania i 1911, var i praksis forløperen for landsforbundet, som ble etablert 17 år senere.

Venstrekvinnelaget (1911–),senere Oslo Venstrekvinnelag

 1911–1923 Louise Keilhau
 1923–1930 Kristine Scheie
 1930–1934 Ingeborg Boye
 1934–1936 Kristine Scheie
 1936–1937 Margarete Bonnevie
 1937–1938 Eli Ingebretsen
 1938–1948 Audhild Scheie
 1948–1953 Anne Ødegaard
 1953–1956 Jorunn Selbyg
 1956– Vesla Thorbjørnsen
 Undis Blikken
 1961– Jorunn Selbyg
 Ca. 1966–1968 Hjørdis Heide
 1968–1970 Edel Mjør Grimsrud
 1970–1972 Grethe Ygranes
 1972–1973 Målfrid Solvang
 1973– Irmelin Bjarne
 Ca. 1995 Lene Johansen
 2010-årene Liv Irene HaugLandsforbundet Norges Venstrekvinnelag (1928–)

 1928–1936 Ingeborg Boye
 1936–1947 Kristine Scheie
 1947–1955 Bergljot Kristensen
 1955–1955 Grete Lorange Backer
 1955–1959 Aagot Borge
 1959–1967 Aasa Lindberg
 1967–1969 Inga Lovise Tusvik
 1969–1972 Anne Valen Hestetun
 1972–1975 Edel Mjør Grimsrud
 1975–1977 Ida Nakling
 1977–1981 Edel Mjør Grimsrud
 1981–1990 Anna Strømme
 1990–1992 Trine Skei Grande
 1992–1993 Trine Radmann
 1995–1998 Helene Falch Fladmark
 1998–2000 Rita Sletner
 2000–2005 Marianne Sigurdson Lyngvi
 2005–2011 Torhild Skogsholm
 2011–2016 Åsta Årøen
 2016–2017 Amanda Schei
 2017–2019 Naomi Røkkum
 2019–2021 Astrid Hårstad
 2021–2022 Tina Shagufta Munir Kornmo
 2022– Solveig Schytz

 Referanser 

 Eksterne lenker 




Kategori:Venstre
Kategori:Feminisme i Norge
Kategori:Etableringer i 1928
Kategori:Etableringer i 1911