Slaget om Drina

Slaget om Drina under første verdenskrig var den andre østerrikske-ungarske hæroffensiven i 1914 inn i serbisk område etter at den første invasjonen var blitt slått tilbake. Offensiven førte til en lang rekke separate kamper og slag som raste i flere uker før det serbiske forsvaret måtte vike for angripernes overmakt.

Forspillet
Etter nederlaget under slaget om Cer i august 1914, trakk de østerriksk-ungarske styrkene seg tilbake over Drinaelven tilbake til Bosnia og Syrmia. General Oskar Potiorek som hadde blitt utsatt for bitende kritikk fra hovedstaden Wien, planla et nytt angrep for å hevne nederlaget og gjenvinne initiativet som hadde gått tapt til serberne.Wawro, s. 253-254 Anledningen kom da Serbia lanserte en begrenset offensiv over elven Sava inn i den østerriksk-ungarske regionen Syrmia 4. september. Offensiven kom etter sterkt press fra ententemaktene og var mer en politisk gest fremfor en militær demonstrasjon. To serbiske divisjoner kom seg dypt inn på Syrmia etter å ha krysset elven, bare for å møte general Alfred Krauss med fire brigader i hans egne korps («Krauss Korps»).Wawro, s. 257

Krauss slo tilbake de serbiske troppene, påførte dem et tap på 6 000 døde, skadde og savnede etter eget tap på bare  mann, og tok seg fram til byen Sabac like over Savaelven. Den serbiske offensiven og Krauss' motoffensiv la store deler av regionen i ruiner ettersom begge parter plyndret og ødela alt de kom over under ordet devastieren.Wawro, s. 258 Som en del av forberedelsene sine hadde Potiorek trukket ut styrkene sine fra nord langs elven Sava, og hadde dermed mesteparten av styrkene på 174 bataljoner i Bosnia vendt mot elven Drina. Krauss med hans motoffensiv skulle presse tilbake serberne mens general Frank med hans femte armé ble beordret til å krysse elven Drina i den hensikt å angripe serberne i hans vestlig flanke.Buttar, s. 303

Offensiven
Loznica
Den femte armé som holdt stand mellom Sabac i nord og Loznica i sør hvor dens flanke møtte den østerriksk-ungarske sjette armé, rykket ned mot elvebredden den 8. september og forsøkte å sette ut båter og overgangsbroer under sterk ild av de serbiske forsvarerne. Franks soldatene fra 42. infanteridivisjon og 36. infanteridivisjon klarte ikke å fullføre krysningene mot det sterke forsvaret som skapte kaos i rekkene og tvang dem i stillstand. I løpet av den første dagen mistet den femte armé 143 offiserer og  mann.Wawro, s. 259 For å ta bort presset ble styrker fra general Giesls 8. korps, 21. Landwehr divisjon, sendt over elven Sava i retning Poloj. Denne fremrykningen ble en katastrofe med tap av 179 menn bare i 7. Landwehr regiment og kaotiske tilstander. Dette kostet Giesl hans kommando.Wawro, s. 260

Krysningsoperasjonene den første dagen sluttet i katastrofe for de østerriksk-ungarske offiserene som var uforberedt på en moderne krig, med utdatert taktikk i møte med moderne artilleri og nedgravde forsvarsstyrker som var alt annet enn enkelt å bekjempe med sine egne artillerikorps som var dårlig trent. Den opprinnelige planen om å bruke Krauss' korps som ambolt med den femte arme som hammeren, gikk i oppløsning allerede i de første timene, og de neste dagene gjentok det samme seg igjen og igjen, med smertelige tap for de østerriksk-ungarske troppene. Potiorek hadde simpelthen ignorert det faktum at terrenget på østbredden av Drina var meget godt egnet for forsvar med små styrker.

Den sjette arme hadde mer hell med seg den samme dagen, ved å ha veltrente avdelinger ment for krigføring med velegnet utstyr, hadde man en større gjennomslagskraft i angrepene på de serbiske forsvarsposisjonene. Den serbiske tredje arme sloss meget hardnakket, men kunne ikke holde stand mellom Loznica i nord og Srebrenica-regionen i sør. Putnik forsto at hans søndre flanke ville være truet om man ikke klarte å stoppe 15. og 16. korps, og sendte forsterkninger til landskapet omkring fjellet Jagodna.

Jagodna
Putnik beordret evakueringen av brohodet i Syrmia som ennå ikke var oppgitt, og overførte troppene fra første serbiske arme sørover for å forberede en motoffensiv som skulle stoppe det østerriksk-ungarske 16. korpset som truet med å omgå de serbiske styrkenes flanke ved byen Krupanj, i et sløvt, men kostbart avansement. Evakueringen av det serbiske brohodet ble sluttført 14. september, og knapt to dager senere krysset Krauss elven i sin forfølgelse av serberne.Buttar, s. 304 Potiorek som så muligheten, beordret et nytt angrep av den femte arme fra 14. september over elven Drina, med de samme resultatene som tidligere; 21. rifledivisjon mistet over 2 000 mann på to dagers kamper.

Den serbiske motoffensiven med den første arme gikk i begynnelsen bra, men ble snart stoppet av sterk østerriksk-ungarsk motstand fra troppene som hadde lært seg hvordan de skulle grave seg ned i egnede forsvarsposisjoner. 17. og 18. september fortsatte de serbiske angriperne i troen om at de bare sloss med en hær i retrett, men mistet meget mange menn om en høyde kalt Mačkov Kamen ved foten av fjellet Jagodnja. Tapene for begge parter vokste for hver dag under en bølge av frontangrep og motangrep uten stans på et skogkledt høydeterreng. Rundt  serberne i to divisjoner gikk tapt mot den sjette arme som mistet mellom  og  mann i løpet av kampene i september.Wawro, s. 266 De serbiske angriperne klarte ikke å fravriste østerrikerne kontrollen over høydene rundt Jagodnja i møte med fjellkrigavdelingene fra sjette arme, deriblant 1. fjellbrigade som hadde et tap på 372 døde, 1 445 skadde og 712 savnede. Kroatene i 6. regiment som deltok i kampene, begravde  drepte serbiske soldater som ble funnet på slagfeltet.

24. september var begge parter utmattet etter de blodige kampene som hadde sett flere titusener drept og skadet, med voksende forsyningsmangel på begge sider. De serbiske forsyningene kunne ikke erstattes like fort som de østerriksk-ungarske, men en lettelse kom med høstværet som oversvømte elvene slik at mange av overgangsbroene fra Bosnia og Syrmia ble ødelagt.Buttar, s. 305

Skyttergravskrigen
Putnik instruerte sine menn om å grave seg ned på omkringliggende høyder langs elvene Drina og Sava liksom deres østerriksk-ungarske motstandere, og skyttergravskrigen var kommet til den serbiske fronten. Den serbiske hæren hadde lite krigsmateriell for en slik krigføring med vått og kaldt vær som dels fylte skyttergravene med vann. Det serbiske artilleriet måtte spare på ammunisjonen sin mens Potiorek fikk inn større mengder ammunisjon fra fabrikkene. Det østerriksk-ungarske artillerivåpenet hadde noe av de beste fjellkanonene og fjellhaubitser den gang, og effekten ble merkbart i de neste ukene. De daglige tapene for serberne nådde 100 soldater i løpet av en og en halv måned, de fleste av sykdommer.

Mindre lokale angrep hendte gang på gang med lite annet resultat enn en vekst i tallet over døde og savnede. Noen av de større operasjonene var en mindre offensiv inn i Bosnia av den serbiske Užice-armeen (en forsterket divisjon) og den montenegrinske Sanjak-armeen (en divisjon). Ved slutten av september hadde Potiorek et tap på 40 000 mann i mindre enn en måned.Wawro, s. 267 Den serbiske hæren hadde bare  kampdyktige menn tilbake i oktober, med et tap på mer enn  mann.

Offisielt terminerte Potiorek offensiven den 4. oktober 1914.

Etterspillet
Det som deretter ble kalt «den andre østerriksk-ungarske invasjonen av Serbia», hadde sluttet med et nytt nederlag for Potiorek som måtte tåle meget sterk fordømmelse fra sine kolleger innad i militæret. Bare hans forbindelser med det keiserlige hoffet i Wien garanterte en fortsettelse av hans funksjon som øverstkommanderende for styrkene på Serbiafronten.Wawro, s. 267-268 Men det serbiske forsvaret hadde blitt alvorlig svekket, og den daglige tollen på styrkene i skyttergravene begynte å underminere kapasiteten mot fremtidige østerriksk-ungarske angrep.

Potiorek argumenterte om et nytt angrep til for å knekke serberne for godt. Erfaringene fra september-kampene hadde viste at den østerriksk-ungarske overmakten mot serberne lå på det materielle feltet. Fjellskyts som ble ført opp på høyere terreng, var bedre enn det serbiske motstykket, og det kom en strøm av tyngre artilleri til femte og sjette arme. Serberne som i august hadde fordelen med nyere feltkanoner, hadde ikke et lik godt utviklet artillerikorps som det østerriksk-ungarske.Buttar, s. 305-206 Denne fordelen åpnet opp frontlinjene i november da Potiorek startet en ny offensiv som tvang de serbiske styrkene ut av skyttergravene sine. Uten artilleri kunne Putnik ikke holde stand, og måtte trekke styrkene sine lenger innover i landet.Buttar, s. 306

Denne offensiven, slaget om Kolubara siden 6. november, sluttet med et viktig oppgjør i begynnelsen på desember like etter Beograds fall.Wawro, s. 318

Referanser

Litteratur
 Buttar, Prit; Collision of Empires - The War on the Eastern Front in 1914 Osprey Publishing 2014 ISBN 978-1-78200-648-0
 Pope, Stephen & Wheal, Elizabeth-Anne; The Macmillan Dictionary of The First World War 1997 ISBN 0-333-68909-7
 Wawro, Geoffrey; A Mad Catastrope - the Outbreak of World War I and the Collapse of the Habsburg Empire 2014 ISBN 978-0-465-02835-1

Kategori:Slag under første verdenskrig (Balkanfronten)