Saigaantilope

S. t. mongolica
 S. t. tatarica

Saigaantilope eller saiga (Saiga tatarica) er eneste art i slekten Saiga og eneste «antilopeart» som finnes naturlig i Europa. Arten er fullt migrerende og nært knyttet til nomadisk aktivitet på de store gresslettene i Eurasia, der hele 98 % av den totale populasjonen befinner seg i Kazakhstan.

Arten deles vanligvis inn i to underarter; S. t. tatarica og S. t. mongolica. Sistnevnte er endemisk for Mongolia. 

IUCNs rødliste regnet tidligere arten som kritisk truet (CR). I revisjonen av rødlista fra 2023 er status endret til nær truet (NT) på grunn av en sterk økning av bestanden.

 Taksonomi og fylogeni 
Carl von Linné beskrev saigaantilopen som Capra tatarica i 1766, men John Edward Gray opprettet i 1843 slekten Saiga og flyttet arten dit. I 1946 ble saigaantilopene i Mongolia skilt ut som en egen art, Saiga mongolica, på grunn av bygningstrekk i skallen og hornene, og pelsfargen. Grubb (2005) mente at saigaantilopene som hadde levd på de kalde steppene i istidene, var en egen art, Saiga borealis, og inkluderte mongolica som en levende underart av denne. Genetiske studier viser at S. borealis ikke var en egen art, og at det er riktigst å regne mongolica som en underart av S. tatarica.

Fylogenien i kladogrammet under er basert på en studie av Bärmann et al. (2013) og viser sammensetningen av Antilopina (ett av fire undertribus i Antilopini), der saigaantilopen regnes som basal og søster til alle de andre artene.

 Beskrivelse 
miniatyr|venstre|S. t. tatarica
Saigaantiloper har sandfarget (mattgul) pels, som om vinteren blir hvit og omkring 70 prosent tykkere. Buksiden er lys. Hannen er noe større enn hunnen. Hannene bær spisse, tilnærmet lyreformede vertikale horn, som vokser tilnærmet rett opp og har karakteristiske ringer. Horna er svak gjennomskinnelige. Hunnene bærer ikke horn.

Saigaantilopen er ikke ei egentlig antilope, men snarere en mellomform mellom antiloper og ville sauearter. Arten skiller seg fra alle andre antiloper gjennom en svært karakteristisk snabellignende nese, som minner om nesen til sjøelefanter og tapirer. Nesens utforming er trolig en klimatilpasning (adapsjon), som hjelper dyrene med å kjøle ned og filtrere luften om sommeren, og varme den opp om vinteren. Ser man bort fra hodet og den karakteristiske nesen arten har, så ligner saigaantilopen mest på de ville saueartene.

Voksne individer veier normalt omkring  og måler typisk cirka  i skulderhøyde, mens kroppslengden utgjør cirka . Halen måler cirka . Hannens horn, som har en base på cirka , varierer i lengde mellom underartene og har normalt  distinkte ringer. Hos S. t. tatarica måler hornene omkring , men hos S. t. mongolica blir de sjelden lenger enn cirka .

 Inndeling og utbredelse 
Inndelingen er i henhold til Faysal Bibi (2013), som deler Bovidae inn i ni tribus. Norske navn i parentes er ikke offisielle navn, men kun beskrivelser.

 Bovidae, (oksefamilien)
 Antilopinae, antiloper og gaseller
 Antilopini
 Antilopina
 Saiga, (saigaantiloper)
 S. tatarica, saigaantilope
 S. t. tatarica (nominatformen), (vestlig saigaantilope eller russisk saigaantilope), utbredt i Kalmykia i Russland (en populasjon) og Kasakhstan (tre populasjoner), om vinteren også Usbekistan og Turkmenistan. Underarten ble i 2023 regnet som nær truet (NT).
 S. t. mongolica, (østlig saigaantilope eller mongolsk saigaantilope), utbredt i fire mindre populasjoner i det vestre Mongolia, hvorav den største (mer enn halvparten av bestanden) holder til i Sharga Nature Reserve, i den mongolske delen av Altajfjellene. Underarten ble i 2018 regnet som sterkt truet (EN).

Saigaantilope hadde en vid utbredelse på mammutsteppen under siste istid. Arten fantes da fra England og Frankrike østover gjennom hele Eurasia og Beringia til nordvestlige Canada. Utbredelsen skrumpet inn da skogene spredte seg etter istidens slutt. Saigaantilopen var vanlig på steppene i Øst-Europa fram til 1600- og 1700-tallet, men ble trengt til side på grunn av oppdyrking og befolkningsvekst. Den forsvant først fra Bulgaria, og seinere fra steppene i Moldova, Romania og Ukraina. Begge underartene forekom i Kina fram til midt på 1900-tallet.

På grunn av jakt ble arten nær utryddet rundt år 1900. Etter den russiske revolusjon ble imidlertid arten beskyttet i Sovjetunionen, og antallet økte kraftig. Siden omkring 1990 regnes imidlertid arten igjen som sterkt truet av jakt, spesielt som følge av etterspørselen av hannens horn til bruk i tradisjonell kinesisk medisin. Arten er også utsatt for predasjon fra ulv (Canis lupus), spesielt i Kasakhstan.

 Habitat 
Det typiske habitatet består av flate, åpne områder dekket med lavtvoksende vegetasjon, slik at dyra kan løpe hurtig; områder med brutt terreng eller tett dekke unngås generelt, men dyr kan forville seg inn i disse av nødvendighet eller for ly under sterk vind. Utbredelsen varierer fra nær, eller til og med under, havnivå i det kaspiske bassenget til cirka  i Mongolia.

 Atferd 
miniatyr|Saigaantilopene trives på de enorme gresslettene i øst
Saigaantiloper er sosiale, ikke-territoriale nomadiske planteetere som trekker i store flokker over enorme avstander, mellom sommer- (i nord) og vinterbeitene (i sør).

Brunsttiden starter sent i november. Da samler bukkene søyene i harem, som består av omkring 30 hunner som bukken forsvarer intensivt. Under brunsten sveller hannens neseparti opp og hårtufsene under øynene dekkes av et klissete sekret. I brunsten eter hannene lite og sloss mye, ofte med døden som utfall. Dødsraten hos hannene er faktisk hele 90 prosent under brunsten, men dødsfall skyldes som oftest utmattelse. Bukkene som overlever brunsten begynner å trekke nordover igjen i slutten av april, samtidig som hunnene føder. Som oftest to kalver, som til å begynne med skjules i det høye gresset. Alle hunnene i flokken føder som regel i løpet av ei uke. Når kalvene er noen dager gamle brytes flokken opp i mindre flokker og begynner trekket nordover mot sommerbeitene.

Maten består av ulike gressorter, urter og buskvekster.

 Referanser 
Bayarbaatar, Buuveibaatar (2014), Factors Affecting Survival and Cause-specific Mortality of Saiga Calves (Saiga tatarica mongolica) in Mongolia. Masters Theses 1911 - February 2014. Paper 663. http://scholarworks.umass.edu/theses/663

Faysal Bibi (2013). A multi-calibrated mitochondrial phylogeny of extant Bovidae (Artiodactyla, Ruminantia) and the importance of the fossil record to systematics. BMC Evolutionary Biology 2013, 13:166. DOI:10.1186/1471-2148-13-166. Besøkt 2017-01-01

Bärmann, E.V.; Rössner, G.E.; Wörheide, G. (2013). A revised phylogeny of Antilopini (Bovidae, Artiodactyla) using combined mitochondrial and nuclear genes. Molecular Phylogenetics and Evolution. 67 (2): 484–93. doi:10.1016/j.ympev.2013.02.015.

Grubb, P. 2005. Saiga borealis. In: D.E. Wilson and D.M. Reeder (eds), Mammal Species of the World. A Taxonomic and Geographic Reference (3rd ed), pp. 637-722. Johns Hopkins University Press, Baltimore, USA.

IUCN SSC Antelope Specialist Group. 2023. Saiga tatarica. The IUCN Red List of Threatened Species 2023: e.T19832A233712210.  Accessed on 11 January 2024.

Macdonald, D. (2001) The New Encyclopedia of Mammals. Oxford University Press, Oxford.

 Eksterne lenker 


Kategori:Kvegdyr
Kategori:Nær truede arter på IUCNs rødliste
Kategori:Dyr formelt beskrevet av Carl von Linné
Kategori:Pattedyr formelt beskrevet i 1766