Arbeitsgemeinschaft für den Elektrizitätsausbau Norwegens

Arbeitsgemeinschaft für den Elektrizitätsausbau Norwegens, eller bare Arbeitsgemeinschaft, var en organisasjon under den tyske okkupasjonen av Norge under andre verdenskrig.  Det ble opprettet i 1940 av det tyske sivile forvaltningsorgan i Norge (Reichskommissariat Norwegen). Hensikten var å øke hastigheten på  norsk vannkraftutbygging. Vannkraften skulle brukes for produksjon av krigsviktige metaller, først og fremst aluminium, til fremstilling av militære fly. Dette ble ansett som svært viktig fra høyeste hold i den nasjonalsosialistiske ledelsen i Tyskland. Arbeitsgemeinschaft var som navnet sier et overordnet samarbeidsorgan der også norske interesser skulle inkluderes.

Til tross for stor innsats og etablering av selskapene  A/S Nordag og A/S Nordisk Lettmetall, gikk den samlede  norske aluminiumsproduksjonen sterkt ned under andre verdenskrig. Imidlertid ble det bygget flere kraftstasjoner, kraftlinjer, og flere oppstartede anlegg ble fullført eller utvidet. Okkupasjonsmakten hadde også helt i begynnelsen av krigen storstilte planer for kraftoverføring fra Norge til Tyskland. På grunn av tekniske og produksjonsmessige forhold ble disse planene aldri realisert.

 Bakgrunnen – Planer for storstilt aluminiumproduksjon 
miniatyr|Heinrich Koppenberg, General-direktør for Junkers Flugzeug- und Motorenwerke AG. Koppenberg fungerte en tid som forvalter av flere norske aluminiumsverker under andre verdenskrig. Bilde fra 1941

Før andre verdenskrig var myndighetene som tok seg av saker innenfor vannkraft- og elektrisitet i hovedsak organisert i Norges vassdrags- og elektrisitetsvesen (NVE) og Arbeidsdepartementet. Under okkupasjonsårene ble myndigheten delvis flyttet over i andre og nye fora.

Allerede en måned etter okkupasjonen av Norge, ble det gitt en befaling fra den tyske diktatoren Adolf Hitler (Führerbefehl), om at den norske aluminiumproduksjonen skulle utbygges i så stort omfang at den kunne sikre Tyskland nødvendig aluminium til rustningsindustrien. Rikskommissær Josef Terboven hadde funnet ut at kapitalinteresser fra de allierte landene var involvert i norske aluminiumsverker. Dette åpnet for å overta og sette inn en forvalter for disse virksomhetene. Terboven etablerte Arbeitsgemeinschaft i august 1940. Som forvalter ble valgt generaldirektør for Junkers Flugzeug und Motorenwerke, Heinrich Koppenberg. Den 7. oktober 1940 overtok han ledelsen av sju bedrifter. Det dreide seg om

 Aktieselskapet Norsk Aluminium Company (Naco)
 A/S Norsk Aluminium Industri
 Det Norske Nitridaktieselskap
 A/S Haugvik Smelteverk
 A/S Stangfjorden Elektrokemiske Fabriker
 A/S Vigeland Brug og
 A/S Kinservik.

Den 27. mai 1941 ble også Electric Furnace Products Company Ltd og A/S Saudafaldene inkludert på listen.

På tidspunktet for invasjonen var Norsk Aluminium Company landets mest kompetente produsent av aluminium. Selskapet ble derfor raskt Koppenbergs foretrukne og naturlige samarbeidspartner på norsk side. Det var da også dette selskapets toppledere, med Sigurd Kloumann i spissen, som ga Koppenberg hans første ekspansjonsplaner høsten 1940. Senere ble Kloumann også teknisk konsulent for arbeidet med å skaffe oversikt over mulighetene for økt aluminiumsproduksjon i Norge. Norsk Aluminium Company valgte å samarbeide og involvere seg i utviklingen av det tyske programmet.

 Utbygging av vannkraft for kraftkrevende industri
Den 27. november 1940 fikk Koppenberg i oppdrag fra Reichsmarschall Hermann Göring å øke norsk vannkraftproduksjon slik at aluminiumindustriens kapasitet kunne økes fra  tonn per år til – tonn. Fra før var den tyske produksjonen av aluminium betydelig og utgjorde en stor del av verdensproduksjonen. To «norske» selskaper med navn A/S Nordag og A/S Nordisk Lettmetall ble stiftet, og disse skulle stå for vannkraftutbygging av følgende anlegg: Tyin kraftverk, Mår kraftverk, Sauda kraftverk, Glomfjord kraftverk, Tysse kraftverk, Eitrheim, Osa kraftverk og Aura kraftverk.

I tillegg til aluminiumproduksjonen skulle det produseres magnesium på Herøya der IG Farbens prosess for magnesiumutvinning fra sjøvann skulle benyttes. Det skulle i tillegg utvinnes kalkstein, flusspat og silisium. 

Våren 1941 anslo Arbeitsgemeinschaft at bare en åttendedel av den utnyttbare norske vannkraften var bygget ut. Det ble skissert en utbyggingstakt på  kW årlig. Terboven ivret for å utnytte potensialet.

 Konflikter om samarbeid mellom alle parter 
miniatyr|Reichskommissar Josef Terboven ledet Arbeitsgemeinschaft für den Elektrizitätsausbau Norwegens. 

I Reichskommissariatet ble kort tid etter okkupasjonen opprettet en egen energiavdeling. I august 1940 opprettet så Terboven et samarbeidsorgan som offisielt fikk navnet Arbeitsgemeinschaft für den Elektrizitätsausbau Norwegens. Organisasjonen skulle drive overordnet planlegging for utbygging av kraftforsyningen i Norge. Dette for å kunne skaffe elektrisk kraft blant annet til den storstilte metallproduksjonen som var planlagt. På lang sikt håpet Terboven at dette skulle utvikle seg til et landsomfattende energiselskap («Landesversorgungsgesellschaft»). Det skulle ha ansvar for den totale planleggingen, utbyggingen og drift av landets kraftressurser. På samme måte som i Tyskland skulle det overordnede foretaket organiserer som et aksjeselskap og hovedsakelig fungere etter privatøkonomiske prinsipper, men ha betydelige offentlige eierinteresser. I første omgang var både tyske representanter for okkupasjonsmakten, norske industriledere og ledere fra NVE med.  Leder for organisasjonen var Terboven selv. Det norske embetsverket fungerte mer eller mindre som før, selv om Terboven hadde satt inn sine kommissariske statsråder.

Som norske representanter til Arbeitsgemeinschaft utpekte okkupasjonsmakten kraftverkssjef Johan Collett Holst i NVE, direktør og ingeniør Conrad Wilhelm Eger i Elkem og rådgivende ingeniør Jacob Prebensen Nissen som også var medlem av NVEs hovedstyre.

Den nazistiske styringsfilosofien innebar sentralstyring, og et langsiktig mål var derfor at all norsk kraftutbygging og kraftforsyning i fremtiden skulle samles i et landsomfattende monopol for kraftforsyning. Dette mente en var nødvendig for en planmessig og samordnet kraftutbygging. Dessuten skulle driften av kraftverkene inngå i en koordinert samkjøring. Arbeitsgemeinschaft skulle være ledende for etablering og oppbyggingen av et nasjonalt kraftselskap. Dessuten så Terboven for seg at enheten fra starten skulle overta det politiske og administrative hovedansvar for alle vannkraftspørsmål, altså roller som NVE og Arbeidsdepartementet til da hadde hatt.

 Okkupasjonsmaktens samarbeidsorgan 
I praksis var maktfordeling mellom Terbovens og NS-lederen Vidkun Quislings innflytelsessfære uklare. Selv om Terbovens administrasjon fikk avgjørende innflytelse i vannkraftsaker, foregikk det også et forhandlingsspill som ga det etablerte norske embetsverket innflytelse. Det var også slik at Terbovens administrasjon i Norge ofte var uenige med tyske ministre i Berlin. I Berlin var det igjen uenighet mellom regjeringskontorene. Også innad blant Quislings ministre var det splittelse. Resultatet av dette var at kraftforsyningen ble preget av skiftende allianser mellom norske og tyske, private og offentlige, nazistiske og ikke-nazistiske institusjoner. Dette var ikke fruktbart for Tyskland behov for å få utnyttet vannkraften.

I et møte i Arbeitsgemeinschaft den 22. oktober luftet Koppenberg planer om å øke Norges kapasitet for aluminium til 150 000 tonn per år innen halvannet år, med tilsvarende kapasitet for alumina. I utgangspunktet skulle en importere den bauksitten som var nødvendig for produksjonen, men før eller siden måtte man gå over til lokale ressurser, det ville si anortositt. Den store haken med planen var at dette krevde et stort teknologisk gjennombrudd. Verken Pedersen-prosessen (etter oppfinneren, metalurg Harald Pedersen) eller Hydros salpetersyreprosess ville gjøre det mulig å produsere slike mengder alumina kommersielt. En kjenner ikke til hva Koppenberg hadde blitt fortalt om disse prosessene. Planen for en så gigantisk utvidelse bygget med andre ord på et usikkert fundament.

Etterhvert ble samarbeidet i Arbeitsgemeinschaft også mer og mer vanskelig, og tyskerne selv vurderte flere ganger om det var  hensiktsmessig å fortsette denne organisasjonen. Så i 1945 bestemte Terboven at videre bevilgninger ikke ville bli gitt. Arbeitsgemeinschaft sine oppgaver ville da bli lagt til Energiavdelingen i Reichskommissariatet.

Konsekvensen av uenighetene
miniatyr|Den storstilte utbyggingen av flyvåpenet i Tyskland under andre verdenskrig medførte et meget stort behov for aluminium. Her Junkers Ju 88, en av de mange flytypene i bruk.

Aluminiumsproduksjonen falt drastisk under de fem krigsårene, mens derimot den samlede ytelsen i vannkraftverkene økte betraktelig. Kraftverker som var under bygging før krigen ble fullført, og blant annet Nore kraftverks ytelse ble vesentlig økt. Noe av grunnen til at mange av okkupasjonsmaktens planer gikk tregt, var mangel på råstoffer, materialer og kvalifisert arbeidskraft. Sabotasje var også del av årsaken til tregheten i arbeidet. Norsk energiforsynings oppbygging og forhistorie, samt konflikter med norske interesserer virket også inn på å vanskeliggjøre planer.

Konsesjonslovene satte grenser og skulle blant annet regulere utenlandsk eierskap til norske vannkraftressurser, og i de politiske partier, inkluder Nasjonal samling, var dette en del av kulturen. A/S Nordag og A/S Nordische lettmetall satte i gang utbygging av vassdrag før det var gitt konsesjoner. For eksempel ble utbygging av Tysso satt i gang før det var gitt konsesjon for vannfallsrettigheter, vassdragsregulering, kraftleie og bygging av kraftlinjer. Arbeidsdepartementet ble presset til å godta slike ekstraordinære tilsidesettelse av formaliteter.

Konflikter rundt konsesjonslovene og norske strategier for energiforsyningen oppstod ofte. Terboven og hans stab viste seg å ha forståelse for de norske interessene, og følte seg nødt til å forhandle med det for øye å respektere konsesjonslovene. Dette mente han på sikt ville være gunstig for både samarbeidsklimaet, samt for å få norske kapitalinteresser med på investeringer i aluminiumsverker og annen krigsviktig industri. På den annen side stod Göring og Luftwaffe overfor et enormt behov for stadig nye fly etterhvert som krigsfronten beveget seg stadig lengre inn i Sovjetunionen. Göring blandet seg derfor flere ganger inn i forhandlingene om konsesjoner, og trykket på for å få fortgang i kraftutbyggingene. Göring stod midt oppe i krigens realiteter, mens Terboven var lengre unna dens krav.

 Organiseringen av kraftforsyningen
Arbeitsgemeinschaft fikk i praksis liten betydning. Hovedansvaret for det som dreide seg om vannkraft- og elektrisitet ble samlet i en egen energiavdeling direkte underlagt Reichskommissariatet. Der var det stort sett tyske administratorer og NS-folk som dominerte. Slik fikk okkupasjonsmakten sterkere og mer direkte kontroll over energisektoren. De etablerte myndighetsorganene, Arbeidsdepartementet og NVE, ble ikke helt skjøvet utover sidelinjen og særlig NVE fortsatte å spille en betydningsfull rolle i mange spørsmål.

De tyske myndigheten innsatte sine folk og etter hvert nordmenn som var vennligstilte ovenfor okkupasjonsmakten i den øverste ledelsen i NVE. Generaldirektør Olaf Rogstad gikk av i februar 1942, etter press fra Reichskommissariat. Han ble erstattet av Hans Skarphagen som var professor ved NTH, inntil han i 1941 ble engasjert som konsulent for AS Nordag. Arbeidsdepartementet, som byttet navn til Trafikkdepartementet, overtok kommissarisk statsråd Tormod Hustad. Hustad ble så i sin tur, i 1944, erstattet av Skarphagen.

Forsyningsdepartementet fikk også en viss innflytelse over kraftforsyningen i krigsårene, ettersom det var her ansvaret for fordelingen og bruken av viktige samfunnsressurser ble lagt, herunder elektrisitet og brensel.

Vidkun Quisling fikk i 1941 opprettet Partiutvalget for kraftforsyningsspørsmål. Rundt omkring i landet ble styring og ledelsen av noen av kraftselskapene overtatt av personer som var vennligstilt ovenfor okkupasjonsmakten eller medlemmer av NS. Imidlertid var det sjeldent at styringen av kraftselskaper ble overtatt av tyske tjenestemenn.

 Alminnelig kraftforsyning 
Okkupasjonsmakten hadde ikke bare store interesser av å få bygget ut kraftbehovet for krigsviktig storindustri, men var like opptatt av å få økt kapasiteten for alminnelig kraftforsyning. NVE fikk under krigen støtte for bygging av både kraftstasjoner, transformatorstasjoner og kraftlinjer. Et motiv for denne utbyggingen var opplagt alle Wehrmachts anlegg og forlegninger, men også norske interesser ble imøtekommet.

Kraftlinjer med en samlet lengde på 200 km ble bygget om til dobbeltlinjer, noe som fordoblet overføringskapasiteten. En ny 132 kV-kraftlinje på 70 km ble bygget fra Hønefoss til Minnesund. Et motiv for denne utbyggingen var opplagt alle Wehrmachts anlegg og forlegninger, men også norske interesser ble imøtekommet. NVEs kraftverksavdeling stod for mye av dette arbeidet, men det uten at staben økte. Det store arbeidsomfanget ble avhjulpet ved hjelp av midlertidige ansettelser.

Planer om kraftoverføring fra Norge til Tyskland
miniatyr|Illustrasjon fra soldatmagasinet Signal i september 1941 der en fyldig artikkel forklarer fordeler med et europeisk samkjøringsnett. Visjonen er et høyspent kraftoverføringssystem som skulle binde sammen kraftverk og forbrukere over hele kontinentet.

Arbeitsgemeinschaft startet tidlig sonderinger for å se på mulighetene for kraftoverføring fra Norge til Tyskland. I et møte den 22. oktober 1940 ble det tydelig at realiseringen ville ta tid. En kraftoverføring til kontinentet med kapasitet på 800 MW ville kreve en spenning på 400 kV. Selv om dette ville være teknisk mulig å realisere, hadde ikke tysk industri på denne tiden kapasitet til å produsere materialene som trengtes. Videre mente man at en overføring med høyspent likestrøm nok ville være det beste. Her mente imidlertid tyske eksperter at teknologien for dette nok ikke ville være utviklet før om 5–10 år. På grunn av tekniske og produksjonsmessige forhold kom disse planene aldri lengre enn til skissestadiet.

Det nazistiske soldatbladet Signal ga i en artikkel i september 1941 en visjonær beskrivelse av en storstilt utbygging av et høyspent kraftnett som skulle dekke hele Europa. Artikkelen beskrev hvordan vannkraft fra Norge og andre land med store vannkraftressurser kunne drives i samkjøring med europeiske kullkraftverk. Med en overordnet plan for kraftutbygging ble det argumenter for best mulig utnyttelse av fellesskapets ressurser. Artikkelen ga på slutten uttrykk for usikkerheten rundt om de forskjellige europeiske landene ville være modne for og forstå gevinsten av et slikt energisamarbeid.

 Betydning etter krigen 
Ved slutten av andre verdenskrig i 1945 hadde okkupasjonsmakten gjort store investeringer i norske vannkraftverk. I et brev den 17. august 1945 oppsummerer generaldirektøren for NVE status for kraftutbygning, reguleringsanlegg og bygging av kraftlinjer til Arbeidsdepartementet:
 Ved Nore I kraftverk er i drift med syv aggregater og ytelse hver på ca. 25 MW.
 Nore II kraftverk med to aggregater hver på 25 MW er under utførelse.
 Pålsbu reguleringsdam er snart ferdig.
 Dam ved Tinnhølen er utført provisorisk under krigen.

Kraftverkene som ble bygget under krigen ble raskt satt i drift da freden kom. Historikeren Lars Thue har konkludert med at retningslinjene og prinsippene for tysk energipolitikk ble videreført med de norske myndighetenes rolle som produsent og regulator for vannkraften etter krigen. Videre hadde de tyske investeringene og byggingen av det moderne aluminiumsverket i Årdal dannet grunnlag for statens direkte involvering og eierskap i industrien, noe som har fortsatt i hele etterkrigstiden.

 Se også 
 Reichskommissariat Norwegen
 Norge under andre verdenskrig

 Litteratur   



 Noter 

Referanser

 Eksterne lenker 
 Norwegen: Generalplan für den Ausbau der Wasserkräfte Norwegens der Arbeitsgemeinschaft für den Elektrizitätsausbau Norwegens Bundesarchiv, BArch R 4604/47 (april 1941)

Kategori:Norge under andre verdenskrig
Kategori:Energi i Norge