Målmerker i norsk

Det norske språket deles hovedsakelig inn i to grupper: østnorsk og vestnorsk. Østnorsk omfatter undergruppene trøndersk og østlandsk, mens vestnorsk består av nordnorsk og vestlandsk. Det viktigste kjennetegnet som skiller østnorsk fra vestnorsk er jamvektsregelen. I tillegg er trekk som tjukk l og palatalisering med på å definere denne inndelingen.

Dialekter innen samme språk kan skilles fra hverandre på mange ulike måter, for eksempel gjennom trykkforskjeller i uttalen, ulik bøyning av ord, eller variasjoner i ordforråd. Slike språklige kjennetegn som hjelper med å skille dialektene fra hverandre, kalles målmerker.Norsk talemål, lærestoff og tekster til 3 programseriar om norsk talemål. Forf.: Helland, Bottolv; Papazian, Eirc. Nrk-Skoleradioen 12-81.

 Infinitivsendinger 
I de østnorske og trønderske dialektene finnes det to ulike infinitivsendinger, hvor verbene kan ende på enten -a eller -e, eller endingen kan falle helt bort (apokope). Dette fenomenet kalles jamvekt. I vestnorske dialekter finnes det derimot kun én infinitivsform; de bruker enten -a eller -e. I Norge er det fem ulike varianter av infinitivsbruk, og ved å se på disse kan vi fastslå hvilket område en dialekt kommer fra.Jansson, Benthe Kolberg; Kristoffersen, Kristian E.; Krogh, Jannik; Michelsen, Per Arne. 2008. Tema Vg3. Fagbokforlaget

 E-mål 
Alle verb i infinitiv ender på -e, for eksempel «å hoppe» og «å løpe». Denne formen finnes i sør i Østfold og Vestfold, deler av Telemark og Agder, samt på Vestlandet fra ytre Sogn til Romsdal, i Bergen, og fra nord i Nordland til Troms og Finnmark.

 A-mål 
Alle verb i infinitiv ender på -a, for eksempel «å kjøpa» og «å læra». Denne formen finnes på Sørlandet og Vestlandet fra Lista til og med indre Sogn.


 Kløyvd infinitiv 
Ved kløyvd infinitiv ender noen verb på -a, mens de fleste slutter på -e. For eksempel «å kjøpe», «å sova» og «å gjøra». Denne formen finnes på Østlandet, unntatt i de sørlige delene av Østfold, Vestfold og Telemark.

 Kløyvd infinitiv med apokope 
Ved kløyvd infinitiv med apokope mangler de fleste verb infinitivsending, for eksempel «å kast» og «å hopp». Likevel har noen få verb ending, som «å vårrå» og «å såvvå». Denne formen finnes på Nordmøre, Gudbrandsdalen, i Trøndelag og helt sør i Nordland.

 Apokope 
Ingen verb har infinitivsending, for eksempel «å kjøp» og «å kjør». Denne formen er utbredt i store deler av Nordland, unntatt i de nordligste områdene.

 Personlig pronomen 

 Første person entall 
Formene av dette pronomenet i norsk kan deles inn i to hovedtyper: den nynorske formen eg, som stammer fra vestnordisk, og bokmålsformen jeg, som har oppstått under påvirkning fra østnordisk (svensk og dansk). J-en kom inn i ordet i østnordisk gjennom en gammel lydovergang kalt bryting. Vi ser samme utvikling i svensk jag og dansk jeg. Pronomenformer med j, som je, jæ og lignende, finnes hovedsakelig på Østlandet. I resten av landet er det pronomenformer som er direkte nedarvet fra det språket som tidligere ble snakket i Norge, altså den nynorske formen uten j (for eksempel æ eller æg). Disse formene uten bryting stammer direkte fra den gammelnorske formen ek.

 Første person flertall 
Dette pronomenet kan deles inn i tre hovedtyper:

 Vi som subjektsform, og oss i andre syntaktiske funksjoner.
 Me som subjektsform, og oss eller former som okkon, aokan, konn, kann med flere i andre funksjoner.
 Oss som eneste form i alle funksjoner.
I klassisk gammelnorsk fantes det former med v- (vit, vér) i nominativ, og disse har gitt opphav til formen vi, som brukes som subjektsform i nordlige og østlige deler av landet, og i både nynorsk og bokmål. I sen gammelnorsk kom også former med m- (mit, mér), som har gitt opphav til former med m- i moderne dialekter (me, mi, mø), særlig i sørvestnorske dialekter og delvis i Trøndelag. Me er også tillatt i nynorsk. Oss stammer opprinnelig fra akkusativ-dativ-formen av vér og brukes vanligvis som ikke-subjektsform til vi. I et område rundt Dovrefjell, samt enkelte steder på Østlandet, Vestlandet og i Trøndelag, har oss etter hvert blitt den eneste formen som brukes i alle funksjoner.

 Andre person flertall 
Dette pronomenet kan deles inn i fire hovedtyper i norsk:

 De (di, dø) som subjektsform, og dykk (dikkan, dekan, dikko osv.) i andre sammenhenger. Denne formen ligger til grunn for nynorsk-normalen og er utbredt på Vestlandet og i fjellbygdene østafjells.
 Dø som eneste form. Dette finnes i Solør og Midt-Østerdalen, men er lite brukt.
 Dekk, døkk (Østlandet), dåkk(er) (Nordafjells) som eneste form. Disse formene stammer fra en gammelnorsk akkusativ-dativ form, den samme som nynorske dykk. De er utbredt i Trøndelag, Nord-Norge og Gudbrandsdalen.
 Dere (dør, dår) som eneste form. Denne formen er tatt opp som normalform i bokmål og finnes på sørøstlandet og langs sørlandskysten.

 Tredje person flertall 
Dette pronomenet stammer fra et påpekende pronomen i gammelnorsk, som opprinnelig hadde både kjønn- og kasusbøyning. I moderne norsk har pronomenet mistet disse bøyningsformene og har én og samme form uavhengig av syntaktisk funksjon i alle dialekter, med unntak av skriftlig bokmål, hvor det skilles mellom de som subjektsform og dem i andre funksjoner. I nynorsk brukes dei i alle funksjoner, mens dialektene har enten dei (eller di) eller dem (eventuelt dom, døm). Formene med m stammer opprinnelig fra dativ, og de finnes på Østlandet og i Trøndelag. Former uten m finnes på Vestlandet og delvis i fjellbygdene på Østlandet (Vest-Telemark, Valdres og Hallingdal). I Nord-Norge brukes både di i noen dialekter og dæm i andre.

 Retroflektering 
Retroflektering er navnet på en lydutvikling i visse gammelnorske konsonantgrupper, nemlig de som bestod av r eller tjukk l kombinert med en dental (n, l, t, d, s eller r). I østnorsk og nordnorsk smeltes disse gruppene sammen til særegne konsonanter, som kalles retroflekse. Disse lydene uttales med tungetippen bøyd bakover mot ganen, noe som gir den karakteristiske uttalen i ord som barn, garn, kart osv. I områder hvor tjukk l brukes, får vi også en slik uttale i ord som gult, gård og skolen.

I noen trønderske og nordnorske dialekter blir ikke resultatet helt det samme ved retroflektering av r + dental som ved retroflektering av tjukk l + dental. For eksempel rimer ikke gult helt på surt, til tross for at begge gruppene trekkes sammen til én lyd. Dette skyldes at graden av retroflektering ikke er lik: ved r-grupper bøyes tungetippen opp mot overgommen, mens ved tjukk l-grupper bøyes den lenger bak mot ganen.

På Østlandet og mange steder i Nord-Norge har disse to konsonantene falt sammen, slik at gult rimer perfekt på surt. Her er det ofte vanskelig å avgjøre om de retroflekse lydene skal regnes som r-grupper, tjukk l-grupper, eller noe midt imellom. Retroflekteringen vises heller ikke i skriftspråket. Vi skriver fortsatt rn, rt, ln, lt osv., i tråd med de gammelnorske formene og i samsvar med dialekter som ikke retroflekterer, som i barn, kart, skolen og gult. I normalt talemål, derimot, er retroflektering vanlig hvis taleren er fra Østlandet, Trøndelag eller Nord-Norge, uavhengig av om vedkommende bruker bokmål eller nynorsk.

 Substantivbøyning 

 Hunkjønn - bestemt entall 
I gammelnorsk ble hunkjønnsord delt inn i sterke og svake grupper: bygð-in (sterk) og vísa-n (svak).

I alle norske dialekter, unntatt bergensk, har endelsen -n falt bort, slik at hunkjønnsord i bestemt entall ender på en vokal, både de sterke og de svake. Svake hunkjønnsord, som vise, ender enten på -å / -o eller -a. Former som viså eller viso finnes langs vestkysten, fra Vest-Agder til Salten i Nord-Norge, med unntak av ytre og indre Sogn, Fjordane, Fosen og Nord-Helgeland. Endelsene -å / -o er altså et vestlig målmerke. Resten av landet bruker visa, som også er formen i både bokmål og nynorsk.

Sterke hunkjønnsord, som bygd, kan deles inn i tre hovedtyper:

 Former med -a (a-mål)
 Former med -å / -o
 Former med -e / -i / -æ / -ei (i-mål)
Nord og øst i landet, med unntak av Møre og Romsdal, Sør-Helgeland og Salten, har sterke hunkjønnsord falt sammen med svake, som for eksempel bygda. Denne formen brukes også i nynorsk og bokmål. I Møre og Romsdal, Sør-Helgeland og Salten finnes den andre formen, bygdå eller bygdo, som også finnes på Sørvestlandet, spesielt i Sunnhordland og Ryfylke. Her faller de svake hunkjønnsordene sammen med de sterke. Den tredje formen, som bygde osv., finnes på resten av Sørvestlandet, i fjellbygdene østafjells og på resten av Helgeland. Disse dialektene skiller mellom sterke og svake hunkjønnsord, som ender på -a (østafjells) eller -å / -o (i vest og nord). Disse målformene ble tidligere presentert som normalform i nynorsk under det såkalte «i-målet», men ble fjernet i Rettskrivingsreformen i 2012. Før denne reformen kunne man for eksempel bruke bygdi som sideform i stedet for hovedformen bygda.

 Hunkjønn - flertall 
I gammelnorsk var det en forskjell mellom sterke og svake hunkjønnsord. De sterke hunkjønnsordene fikk i flertall endelsen -ar eller -ir, mens de svake fikk endelsen -ur (-or). I moderne norsk har de svake formene stort sett falt sammen med de sterke når det gjelder flertallsendinger. Derfor har vi nå enten viser eller visa i ubestemt flertall. I nynorsk er viser og visene hovedformene, det samme som de eneste mulige formene i bokmål. I flere dialekter har den opprinnelige svake flertallsbøyningen for hunkjønnsord holdt seg som en egen type. Dermed sier man visur, viso, eller visår i flertall. Dette finnes hovedsakelig i fjellbygdene på Østlandet, deler av Trøndelag, Sør-Helgeland og noen steder på Vestlandet, som Voss og Hardanger. Før rettskrivingsreformen i 2012 var det i nynorsk tillatt å skrive visor og visone som sideformer.

 Ubestemt flertall 
I ubestemt flertall av substantiv har trykklett uttalt r en tendens til å falle bort i de fleste norske dialekter. Det er stort sett bare østlandske dialekter og et belte gjennom Telemark til Sør-Vestlandet som har beholdt -r. Videre beholdes -r i de svake hunkjønnsordene, som for eksempel visår på Sør-Helgeland og i Ytre Namdal. Endelsen -r finnes også ved omlydssubstantiv som føt(t)er og hender i Nord-Trøndelag, på Nordmøre og i Romsdal. Ellers har -r falt bort i ubestemt flertall i de fleste dialekter, men forekommer likevel i både nynorsk og bokmål.

 Dativ 
Dativ brukes ikke i noen av de offisielle språkformene i Norge, men lever i beste velgående i mange dialekter. Dativ er primært utbredt på landsbygda, og er nesten ikke å finne i de store byene i Norge. Dialekter hvor dativ fortsatt brukes inkluderer nordøstlandsk, nordvestlandsk, samt dialekter i indre Trøndelag og Sør-Helgeland.

Dativ i Norge følger stort sett de samme reglene for dativbruk som i gammelnorsk og tysk, hvor dativ stammer fra. Dette betyr at dativ brukes for substantiv, diverse pronomen, som objekt for enkelte verb og som styring for noen preposisjoner. Det er viktig å merke seg at forskjellen mellom dagens norsk og tidligere norsk er at dativ alltid brukes i bestemt form i dag. Ubestemt form finnes ikke lenger. Dermed har vi to hovedtyper av dativ i Norge i dag: dativ bestemt entall og dativ bestemt flertall.

Dativ varierer mye fra dialekt til dialekt. Hver dialekt har også ulike endelser i dativ, avhengig av hvilken bøyningsklasse substantivet tilhører. Dette gjelder spesielt for dativ entall.

Innenfor dativ entall er det flere regler å følge. Dativformene endres i de ulike dialektene basert på substantivets kjønn, og om det er et svakt eller sterkt hunkjønns- eller hankjønnsord.

 Skarre-r 
Skarre-r er en måte å uttale bokstaven r på, som er karakteristisk for Vestlandet og Sørlandet i Norge. Lyden oppstår bak i munnen og lages ved at drøvelen, også kalt uvula (se uvularer), slår eller vibrerer mot tungens bakside / ryggside, også kalt dorsal. Siden drøvelen henger bak i svelget, er skarre-r en lyd fra den bakre delen av tungen, kjent som postero-dorsal.Skarre-r på frammarsj

Fonetisk sett kategoriseres lyden som en approksimant.

Skarre-r er i dag utbredt i flere land og antas å ha sitt opphav i Paris. Derfra har skarre-r mest sannsynlig spredt seg fra storby til storby, for deretter å nå mindre byer og til slutt landsbygdene, fra 1600-tallet til i dag.

I Norge er det omtrent 1/8 av befolkningen som bruker skarre-r eller skarrer. En av grunnene til at skarre-r ikke har spredt seg så mye kan være at skarring hindres av et annet språklig fenomen, nemlig retroflekse konsonanter. Ser man på det språklige kartet over Norge, ser man at skarre-r og retroflekse konsonanter ikke forekommer på samme sted. Derfor kan man anta at skarre-r ikke vil ekspandere der det allerede finnes retroflekse konsonanter.Kur mot skarre-r? 

 Palatalisering 
Målmerket palatalisering er et sentralt dialekttrekk i Norge. Palatalisering innebærer at en konsonant uttales med en j-lyd, som oppstår ved at tungen presses opp mot ganen. Palatalisering betyr at lyder som vanligvis dannes andre steder i munnen, flyttes til ganen. Det er uttalen av dobbelkonsonantene nn, ll, og dd, samt konsonantkombinasjonene nd, nt, ld, og lt som utgjør palataliseringen. Dette fenomenet er stadig mer utbredt, spesielt i tettbygde strøk på Nordvestlandet.

Palatalisering brukes nord for en linje som går fra ytre Sognefjorden, nord for indre Sognefjorden og Jotunheimen og sørover i Oppland mot Mjøsa, og østover mot Kongsvinger. Det finnes spor av palatalisering i bygdene helt i sør rundt Mjøsa, men det er ikke palatalisering sør for Kongsvinger.Palatalisering 

Vestnorsk har palatalisering i både hovedstavelser og endestavelser. Eksempler på dette er dagen, som blir til dajen, og strand, som blir til strannj. I Nord-Norge, Øst-Norge og Trøndelag forekommer palatalisering kun i hovedstavelser. Et godt eksempel fra den trønderske dialekten er visa «Hainnhoinn i bainn», skrevet av Birger Jørstad. Eksempler fra nordnorske og østnorske dialekter inkluderer vannj for vann og tannj for tann.

 Innskutt vokal 
Innskutt vokal er en vokal som settes inn i slutten av et ord. Dette fenomenet oppstod i middelalderen og antas å ha gjort uttalen lettere, spesielt for adjektiver og presens av sterke verb. Ordene får dermed en ny stavelse og blir gjerne tostavet, men den nye stavelsen påvirker ikke tonelaget. Tonelaget forblir det samme som i gammelnorsk for enstavelsesord, også kjent som enstavelsestone eller tonelag. Et eksempel på dette er ord som åker, diger, og våpen. Disse ordene var enstavelsesord uten endingsvokal i gammelnorsk, noe man fortsatt kan høre på tonelaget.

De aller fleste talemålene i Norge har innskutt vokal, med eller uten r. I sterk presens finnes former med innskutt vokal og r på Sør-Østlandet. På Vestlandet finnes former med innskutt vokal, men uten r (for eksempel finne, skyte), samt former uten noen av delene. I mange talemål, spesielt på Vestlandet, i indre Agder og Vest-Telemark, finnes også innskutt vokal i to grammatiske kategorier som ikke finnes i andre talemål, nemlig i hunkjønnsformen av adjektiver. Innskutt vokal i adjektiver er utbredt både i Setesdal, Vest-Telemark og på Vestlandet. Grunnen til dette er at gammelnorsk hadde r som bøyningsending i nominativ entall av sterke hankjønnssubstantiv og hankjønn entall nominativform av adjektiver.

 Bløte konsonanter 
Kysten fra Arendal til Karmøy kalles «den bløde/blaude kyststribe». Dette navnet kommer av at talemålet i dette området bruker bløte konsonanter, utviklingen er etter ord som i norrønt går over til korte plosiver etter lang vokal. Utviklingen foregikk i store deler av Skagerrak. I dette talemålet blir de skriftlige konsonantene p, t og k uttalt som b, d og g. For eksempel blir kake til kage og båten til båden.

 Monoftongering og diftongering 
Disse to målmerkene er motsetninger av hverandre. Monoftongering (gresk: monos) betyr enslig. Her uttales ord som vanligvis har to vokaler etter hverandre, med én enkel vokal. For eksempel stein blir til sten, og veit blir til væt. Dette fenomenet finnes i Nord-Østerdal og langs svenskegrensen på Østlandet, samt i noen små steder som i Verdal i Nord-Trøndelag.

Diftongering (gresk: diphthongos) betyr med to lyder. Her uttales ord med enkel vokal som to vokaler etter hverandre. For eksempel på blir til pao, båt blir til baot, og små blir til smao. Den sørlige delen av Vestlandet er sterkt preget av dette fenomenet, og det kan også finnes i små bygder som i Namdalen i Nord-Trøndelag.

 Se også 
 Norske dialekter

 Referanser 

Kategori:Språk