Adolf Hitlers syn på religion

Det finnes svært ulike syn på og kilder om Adolf Hitlers syn på religion. Hitler ble oppdratt av en far som var skeptiker og en sterkt troende katolsk mor.Susannah Heschel: "The Aryan Jesus: Christian Theologians and the Bible in Nazi Germany" Princeton University Press, 2008. s 1-10 Han sluttet å ta sakramenter etter barneårene. I boken Mein Kampf og i det offentlige uttalte han ofte ting som bekreftet en tro på kristendommen. Før andre verdenskrig hadde han fremmet en «positiv kristendom», en bevegelse som renset kristendommen fra dens jødiske elementer og strammet det opp med nasjonalsosialistisk filosofi. Ifølge den kontroversielle samlingen dokumenter redigert av Martin Bormann, titulert Hitlers bordsamtaler, og vitnemål av fengselsinnsatte, hadde Hitler negative syn på kristendommen. Andre meldte at han var en sterkt troende.

Monistene
Det Hitler kalte sin verdensanskuelse, lar seg klart identifisere som en form for materialistisk monisme. Den materialistiske monisme var ved begynnelsen av 1900-tallet vel utbredt i alle samfunnslag. Den ble ansett som en høytstående verdensanskuelse som på samme tid var både religiøs og vitenskapelig. I Wien var det monistforbundet som i Hitlers unge år propagerte de nye synspunkter.Parthenius Minges: Der Monismus des deutschen Monistenbundes. Aus monistischen Quellen dargelegt und gewürdigt. Münster 1919, s. 68 Det består ingen tvil om at det i Hitlers lektyre inngikk skrifter av monistisk karakter.Georg May: Kirchenkampf oder Katholikenverfolgung? Verlag Christiania, Stein am Rhein/Schweiz 1991, s. 1; jfr. Gasman

Man må anta at Hitler hadde lest monismens datidige hovedtalsmann Wilhelm Ostwald (1853–1932) som mente at det stadige vitenskapelige fremskritt gradvis gjorde den kirkelige kristendom overflødig og irrelevant, og at kristendommen egentlig fører til manglende respekt for kulturen og at fremskrittet blir bremset opp.

Hitlers syn på religion
Bakgrunn
Antisemittismen hadde dype røtter i Østerrike, Hitlers fødeland, og var utbredt i de fleste kretser. I den tildels selvbiografiske boken Mein Kampf redegjør Hitler blant annet for sin beundring for den fremtredende anti-semittiske politikeren Karl Lueger og hans kristelig-sosiale parti. Også landets katolske kirke var ved begynnelsen av det 20. århundre klart jødefiendtlig innstilt.

Til en viss grad kan også farens negative sider ha innvirket på Adolf Hitler. Han kunne fremstå som en såkalt «frisinnet», uten religiøs tro eller overbevisning, uten å oppfylle de religiøse plikter, og med en heller avvisende holdning til kirken.William Carr: Hitler. A Study in Personality and Politics, London 1978, s. 133 Borgerskapet og embedsverket i datidens Østerrike var dessuten nokså fascinert av liberalismen som de oppfattet som det sunne motstykke til en tilstivnet og overtroisk katolisisme. Man vet at faren gjerne kom med svært syrlige utfall mot kirken, og at kirkebesøkene for det meste hadde avgrenset seg til pliktfremmøter som til Keiserens Fødselsdag (18. august).

Hans parti, NSDAP hadde stadfestet en tilknytning til kristendommen i sitt partiprogram, hvor det blant annet het

Taler og skrifter
I taler og skrifter påberoper Hitler seg en nær tilknytning til kristendommen.

Hitler synes imidlertid først og fremst å ha klandret moderne kristendom for å mangle radikal besluttsomhet, gjennomslagskraft og maktvilje, hva som i sin ytterste konsekvens var til hinder for «germansk» utfoldelse. Han fremholdt blant annet at den arabiske tradisjonen, slik den ble representert gjennom islam var en mer effektiv måte å forfekte trosspørsmål.

Andre uttalelser
Senere i livet skrøt Hitler av den opposisjon han hadde oppvist under religionsundervisningen på realskolen. Etter eget utsagn hadde han med sine innvendinger mot gudstroen drevet sin religionslærer Sales Schwarz «slik til fortvilelse at han ofte ikke visste verken inn eller ut». Den 20. februar 1942 erklærte han at han «fra 13, 14, 15 års alder [...] ikke hadde noen tro lenger» og at heller ingen av hans skolekamerater, med unntak av noen få «helt dumme mønsterelever [...] trodde lenger på den såkalte kommunion». Han hevdet at han allerede da var kommet til at «det hele helst burde sprenges i luften».

Imidlertid synes Hitlers praktiske forhold til religion i all hovedsak å bygge på maktpolitiske fremfor åndelige vurderinger. Han delte motstanden mot marxisme, liberalisme, ateisme og andre strømninger med den katolske kirken, som han tidlig forsøkte å binde inn i kampen mot politiske motstandere.

Hitler som «den nye Messias»
miniatyr|Gott mit uns, «Gud med oss», på Wehrmachts beltespenner forkynte at  tyskerne hadde gud på sin side. Mottoet var det prøyssiske kongehusets valgspråk fra 1701, og fra 1871 også de tyske keiseres valgspråk.
Adolf Hitler ansporte til en ekstrem personkult, brukte religiøs språkbruk om seg selv og sin egen rolle, og promoverte og tolererte at det ble brukt temmelig vidtgående sammenligninger mellom ham selv og det guddommelige. Blant de nazistiske forfattere og diktere som gjorde dette, kan nevnes Camilla Meyer-Bennthsow («Adolf Hitler den Store i all evighet, velsignelse for alle tider»), Alice Försterling («Du Braunau, deg har Gud utvalgt, og har skjenket oss det rent tyske vesen»Fullstendig sitert hos  Martin Neubauer: Literatur des Nationalsozialismus: In Braunau, da ist er geboren / Da trat er ins Leben ein,/ Er, der für die Heimat erkoren, /Der unser Befreier sollt' sein. Drum zieht es voll Sehnsucht mich hin / Nach Braunau, nach Braunau am inn // Du Braunau, Gott hat dich erlesen, / Durch dich wurde er uns geschent, / Hier wurde reindeutsches Wesen / In jungfrisches Herze gesenkt; / Drum Deutscher, lenk stets deinen Sinn / Nach Braunau, nach Braunau am Inn.), SA-dikteren Herybert Menzel («Føreren kommer snart! Ja, Gud hørte det forpinte folkets bønn»), Hanns Johst («Führer og Himmel i samme åsyn, Førerens smil den kosteligste monstrans»), og Fritz von Rabenau («Kristus har sendt Adolf Hitler til vårt tyske land»).

Referanser

Kategori:Adolf Hitler
Kategori:Enkeltpersoners syn på religion