George Wegner Paus

George Wegner Paus (1882–1923) var en norsk advokat, fjellklatrer, skipionér, roer, lyriker og direktør i Norsk Arbeidsgiverforening. Han praktiserte en kort periode som advokat i Christiania i 1905 før han i to år var konsulatsekretær og konsul ved det nye norske konsulatet i Chicago, som en av de første ansatte i den norske utenrikstjenesten. I 1907 vendte han tilbake til Norge som den første juristen og siden direktør i Norsk Arbeidsgiverforening. Han var sammen med Johan Castberg og Betzy Kjelsberg medlem av den norske regjeringsdelegasjonen ved etableringen av Den internasjonale arbeidsorganisasjonen i Washington i 1919, og var medlem av flere regjeringsoppnevnte utvalg.

Han var en av Norges mest aktive fjellklatrere tidlig på 1900-tallet med flere førstebestigninger. Jan Aasgaard skriver i Jotunheimen: gjennom historien at «da George Paus og Eilert Sundt, henholdsvis 16 og 18 år gamle, innfant seg på Turtagrø i 1899, markerte det opptakten til en ny æra for norsk tindesport  [...] de nærmeste årene troppet adskillige unge fjellsportsentusiaster opp på Turtagrø – generasjonen som skulle danne grunnstammen i de kommende tiårenes klatremiljø, og som stiftet Norsk Tindeklub». Han klatret sammen med Kristian Tandberg, Eilert Sundt, Kristian Lous og Henning Tønsberg, samt med Therese Bertheau – som han kjente siden barndommen – og Harold Raeburn og Howard Priestman, som var blant de mest kjente britiske fjellklatrerne på den tiden. I 1901 stod Paus sammen med Tandberg og Bertheau for den første Styggedalstraversen og i 1902 sammen med Tandberg og Raeburn for den første Skagastølstraversen, begge blant de mest krevende og spektakulære klatrerutene i Norge. Flere av bestigningene er skildret av Tandberg i artikler i Norsk Turistforenings årbøker. Han var også en ivrig seiler og roer som deltok i nasjonale konkurranser, bl.a. landskapproingen (Norgesmesterskap). Han skrev også dikt med skildringer av menneskelige erfaringer i møtet med naturen. Som «haabefull yngling paa omkring 15 aar» stiftet han i 1897 Skiklubben Starkad, en skiklubb og litterært selskap i norsk skisports barndom som utgav et tidsskrift med reportasjer, intervjuer, dikt, teaterstykker og tegninger fra sportsarrangementer i Norge og kontinentet og medlemmenes sosiale liv, ofte av humoristisk natur. Selskapets historie ble skildret i boken Vinterlivets rene glæder med tittel fra et dikt av Paus.

Han vokste opp i toppetasjen på Nissens Pikeskole, selve nervesenteret for kvinnesak i Norge på den tiden, og foreldrene Bernhard og Henriette Pauss var pionérer i utbyggingen av jenters og kvinners utdanning. Paus tilhørte en familie som hadde jobbet praktisk og politisk for kvinnesaken gjennom det meste av 1800-tallet. Han var selv medlem av Norsk Kvinnesaksforening,Nylænde, årgang 33, nr. 19, s. 296 der også datteren Eva og en rekke andre slektninger var aktive. Hans besteforeldre var industrimagnaten Benjamin Wegner og filantropen og kvinnesakspionéren Henriette Wegner, en av arvingene til Berenberg Bank og som i 1850 grunnla Norges første kvinneorganisasjon. Hans familie var hovedeiere i Hafslund, en skogeiendom på 340 000 dekar, til 1894. Han var bror av Røde Kors-president Nikolai Nissen Paus. Han var oppkalt etter sin onkel, høyesterettsadvokat George Wegner, som døde 33 år gammel av tuberkulose på sjøreise i Australia i 1881. Paus døde, trolig også av tuberkulose, bare 41 år gammel bitte lille julaften 1923.

George Wegner Paus var emblematisk for en progressiv borgerlig elite rundt 1900, preget av reformvilje og støtte til kvinners rettigheter, og av en kultur der friluftsliv og idrett ble sett som sentrale uttrykk for personlig og samfunnsmessig dannelse. Han er begravet på Vestre gravlund, rett ved siden av sin fjerne slektning Ole Paus.

 Bakgrunn 

Han ble født i Christiania i 1882 og tilhørte preste- og embetsmannsslekten Paus på farssiden og slekten Wegner på morssiden. Han var sønn av teologen Bernhard Pauss og Henriette Wegner, som var pionérer i utbyggingen av jenters og kvinners utdanning. Han vokste opp i Kvadraturen i toppetasjen på Nissens Pikeskole, som foreldrene eide og ledet gjennom flere tiår. Skolen var landets ledende utdanningsinstitusjon for jenter og kvinner, og selve nervesenteret for den gryende kvinnesaksbevegelsen i hans barndom.

Foreldrene startet Norges første middelskole for jenter og siden Norges første jentegymnas. Faren etterfulgte Hartvig Nissen som bestyrer og eier av Nissens Pikeskole i 1872 og bygget skolen ut til å omfatte hele løpet med «Barnehave – Pigeskole – Gymnasium – Seminar», som skolen skrev. Han flyttet i 1899 skolen fra Kvadraturen til dagens plassering og fikk oppført skolebygningen i Niels Juels gate. Farens lovforslag om middelskoleeksamen for jenter fra 1877 ble starten på en omfattende åpning av kvinners adgang til høyere utdannelse og han underviste selv Cecilie Thoresen, som etter middelskoleeksamen på det første middelskolekurset ved Nissens Pikeskole i 1879 fortsatte kampen for å få ta examen artium. Faren ledet også Kristiania Lærerskole, som lenge var den eneste høyere utdanningsinstitusjonen som var åpen for kvinner. George Paus vokste opp i en familie og et miljø som var borgerlig, men sosialt engasjert og uvanlig progressivt orientert innen kvinners rettigheter. Hans mor hadde kjent Gina Krog siden 1863 og vært hennes nærmeste nabo i rundt syv år i bygården som stod der Domus Juridica står nå, og begge hadde blitt både lærere, redaktører og kvinnesakspionerer. George Paus' foreldre fikk selv en institusjonell innflytelse i arbeidet for å normalisere kvinners samfunnsrolle som vanskelig kan overvurderes, og bidro til å skape det rommet kvinnesaksbevegelsen vokste ut av. Hans foreldre var ikke bare kvinnesakspionerer, men også kjente kristenledere, i Santalmisjonen. Landsbyen Pauspur i India ble oppkalt etter faren.

Moren var født på Frogner Hovedgård og tilhørte en familie med store eierinteresser innen bergverk, trelast og bankvirksomhet i Norge og Hamburg; hennes far var industrimagnaten Benjamin Wegner mens hennes mor var filantropen og kvinnesakspioneren Henriette Wegner (f. Seyler) som var medeier i sin families bank, Berenberg Bank, og som i 1850 grunnla Norges første kvinneorganisasjon sammen med Hedvig Maribo. Mormoren var barnebarn av Abel Seyler, en av opplysningstidens ledende europeiske teaterledere. George Wegner Paus var oppkalt etter sin onkel, den ugifte høyesterettsadvokat George Wegner (1847–1881) som døde 33 år gammel av tuberkulose på sjøreise i Australia i 1881, og som selv var oppkalt etter britisk konsul i Christiania George Mygind.

Ibsenforsker Jon Nygaard beskriver slekten Paus som en av de tre fremste familiene innen et «sammenfiltret embetsaristokrati» av prester og jurister som styrte Øvre Telemark i to århundrer fra 1600-tallet, og skriver at fremveksten av «den nye puritanske embetsmannsstaten [med] embetsmanns- og forvalterånden fra Øvre Telemark, familien Paus» er et hovedtema i Henrik Ibsens verk, der Ibsen ofte lot seg inspirere av sine slektninger i familien Paus. George Paus var etterkommer av prestene Peder Povelsson Paus, Povel Pedersson Paus og Hans Povelsson Paus, og av sorenskriverne Peder Hansson Paus og Hans Pedersson Paus som alle virket i Øvre Telemark på 16- og 1700-tallet. Hans familiegren etablerte seg fra rundt 1800 som byborgere, skipsredere og industrieiere i Drammen – besteforeldrene var skipsreder i Drammen Nicolai Nissen Pauss og Caroline Louise Salvesen, datter av eventyreren Bent Salvesen – men faren hadde blitt teolog, den første i den gamle presteslekten Paus på langt over et århundre og hittil også den siste. Han var bror av kirurg og president i Norges Røde Kors Nikolai Nissen Paus og av industrilederen Augustin Paus, samt fetter av sin samtids fremste «kjendisjurist» og Munch-venn Harald Nørregaard (fillenevø av Asta Nørregaard), eventyreren og krigskorrespondenten Benjamin Wegner Nørregaard, amtmann Benjamin Wegner d.y., vinhandler i Spania Ludvig Nørregaard og kvinnesakskvinnen Olga Thinn. Han var gudsønn av SSBs første direktør Anders Nicolai Kiær, David Faye Knudsen og kusinen Olga Thinn.Oslo fylke, Johannes, Ministerialbok nr. 3 (1882–1896), Fødte og døpte 1882, side 15.

Ekteskap

Han ble gift 17. februar 1906 i Chicago med Ragna Løkke (1884–1925), søster av maleren Marie Løkke og datter av grosserer Charles Løkke. Hun var progressiv og frigjort, en svært moderne kvinne for sin tid. Hun delte sin manns ivrige interesse for både fjellklatring og friluftsliv, og for lyrikk.

Ragna tok artium ved Fru Ragna Nielsens skole i 1903, hadde universitetsstudier i filologi som hun avbrøt da de flyttet til USA, og underviste i språk.

Etter mannens død bosatte hun seg i Brussel for å bli bedre i fransk. Der døde hun i 1925, bare 41 år gammel, sannsynligvis av tuberkulose.

George og Ragna Paus hadde en datter, barnelegen Eva Henriette Paus (1909–1995), som bl.a. var medlem av det første styret i Oslo Kvinnesaksforening sammen med sin kusine Henriette Bie Lorentzen. Eva var gift med barnelege Lars Gram (1908–1993), sønn av medisinaldirektør (helsedirektør) Harald Mathias Gram og Irma Ingertha Gram (f. Schram), samt oldebarn av P.A. Munch. George Paus var nær barndomskamerat av Irma Ingertha Grams bror Thomas Schram, hans medstifter av Starkad. Eva og Lars Gram videreførte tilknytningen til Starkad.

Juristkarrière
Han tok artium ved Aars og Voss' skole i 1900 med hovedkarakteren «meget godt», ble cand.jur. med laud ved Det Kongelige Frederiks Universitet i 1904 og fikk autorisasjon som overrettssakfører (advokat) 12. januar 1905. Han praktiserte som advokat i Christiania til oktober 1905.Magnus Mardal, «Paus, George Wegner», i Norges prokuratorer, sakførere og advokater 1660–1905 : biografiske oplysninger, bd. 3, del 2, hefte 1 AA–F, s. 422

Tjeneste ved konsulatet i Chicago
Høsten 1905 ble han ansatt ved det nyopprettede norske konsulatet i Chicago; han ble dermed en av de aller første ansatte i det nye norske konsulatvesenet, allerede før Utenriksdepartementet ble opprettet. De første månedene var Paus det nye konsulatets eneste ansatte og fungerende konsul. Kontoret bestod fra nyåret 1906 av Paus som konsulatsekretær og nestleder/stedfortreder, og en honorær konsul, Fredrik Herman Gade, som i likhet med Paus' mor var oppvokst på Frogner Hovedgård og som kombinerte vervet med egen advokatpraksis i USA. Paus vendte tilbake til Norge i 1907.

Direktør i Norsk Arbeidsgiverforening
miniatyr|left|Den norske regjeringsdelegasjonen til den første årskonferanse for Den internasjonale arbeidsorganisasjonen (ILO) i Washington i 1919; foran f.v. Jens Teigen, Johan Castberg, J.M. Lund, George Paus; bak f.v. Jacob Vidnes; Wilhelm Morgenstierne; Betzy Kjelsberg; Christian Erlander

Etter to år i Chicago ble Paus ansatt som sekretær i Norsk Arbeidsgiverforening i 1907, som den første jurist ansatt i Norsk Arbeidsgiverforening, og ble en sentral person på det rettslige område på arbeidsgiversiden. Hovedkontoret i Norsk Arbeidsgiverforening bestod fra begynnelsen av ingeniør Axel Krefting som foreningens sekretær (i praksis daglig leder) assistert av en kontordame og en visergutt. Med ansettelsen av overrettssakfører Paus fikk foreningen sin andre ansatte på ledernivå, samtidig som Kreftings tittel ble endret fra sekretær til kontorsjef. Ved nyordningen av organisasjonen i 1918 ble Paus' tittel endret til underdirektør (ofte bare kalt direktør).Erling Petersen, Norsk arbeidsgiverforening 1900–1950, 1950 Han var i hele sitt virke i Arbeidsgiverforeningen dens nest øverste funksjonær og dens viktigste jurist. Han var også involvert i internasjonale arbeidsgiverorganisasjoner og var en sentral person i lovspørsmål som gjaldt arbeidslivet. I sitt verk om fagbevegelsens historie skriver Gunnar Ousland at Krefting og Paus var de mest kjente lederne i Arbeidsgiverforeningens sekretariat, og at «begge var meget nidkjære og ivrige i sitt arbeid for å forsvare Arbeidsgiverforeningen og dens prinsipper».thumb|Paus (stående bak til venstre) i Birtavarre (1910-årene) sammen med direktøren i Birtavarre gruber og en gruppe samer. Paus var styremedlem i gruveselskapet.

Han var medlem av den norske regjeringsdelegasjonen, ledet av Johan Castberg, ved Washington-konferansen i 1919, som etablerte Den internasjonale arbeidsorganisasjonen. I delegasjonen deltok også Betzy Kjelsberg som eneste kvinne. Norsk Kvinnesaksforening engasjerte seg sterkt for at delegasjonen skulle ha en kvinne som representant og ikke bare rådgiver, men bemerket at Paus var medlem av foreningen. Paus oppsummerte sine inntrykk fra konferansen slik: «Det har vært en verdensbegivenhet, som man må tillægge den største vegt ... allerede efter denne kongress har arbeiderne i mange land utvilsomt opnaad betydelige forbedringer av sine arbeidsvilkaar». 6. november 1919 ble han utnevnt til medlem av et regjeringsoppnevnt utvalg om arbeidsledighetsforsikringen, men han bad seg fritatt fra utvalget året etter. Ved kongelig resolusjon 9. juli 1920 ble han utnevnt som et av de tre norske utvalgsmedlemmene etter artikkel 412 i Versailles-traktaten.

Han var styremedlem i Birtavarre gruber.Lyngstad, Torleif, Birtavarre gruber 1898–1919: i ord og bilder, Parelius forlag, 2019

Da han ble direktør i Norsk Arbeidsgiverforening var han allerede merket av sykdom, og konsentrerte seg om det som lå hans interesser nærmest, prosedyre i Arbeidsretten og forhandlinger innen sjøfarten. Allerede høsten 1920 måtte han ta permisjon; han døde julen 1923, bare 41 år gammel. I en artikkel i Tidens Tegn het det at «efterhvert hadde han dog trukket for sterke veksler paa sine kræfter, og for etpar aar siden maatte han søke permission. Men hvilen ga ham ikke den gjenreisning til sundhet og styrke, han hadde haabet, og i vintermørket like under jul bukket han under». Han døde sannsynligvis av tuberkulose. Finn Dahl ble i 1921 konstituert i Paus' stilling, og ble året etter administrerende direktør og formann for sentralstyret i Norsk Arbeidsgiverforening, og satt i stillingen til 1947.

Gjennom sitt arbeid med kollektive forhandlinger, arbeidsrett og oppbyggingen av arbeidsgiverforeningen var han del av generasjonen som bidro til å forme de institusjonelle rammene for det som senere er blitt omtalt som den nordiske modellen.

Fjellklatring, skiidrett, seiling, roing

Han var en av Norges mest aktive fjellklatrere tidlig på 1900-tallet med flere førstebestigninger, noe som blant annet er skildret i ungdomsvennen Kristian Tandbergs artikler i Norsk Turistforenings årbøker rundt 1903.F.eks. Kristian Tandberg (1903): «Fra Horungtinderne sommeren 1902». Den Norske Turistforenings Aarbog for 1903, s. 117–132 Han deltok på en rekke ekspedisjoner sammen med Kristian Tandberg, Eilert Sundt, Kristian Lous, Henning Tønsberg, Therese Bertheau og to av samtidens mest kjente britiske fjellklatrere, Harold Raeburn (som siden var klatresjef for den første Mount Everest-ekspedisjonen) og Howard Priestman. I dette miljøet var også William Cecil Slingsby. Paus begynte å markere seg som klatrer allerede i 16-årsalderen. Han kjente Bertheau siden barndommen, ettersom hun var lærer ved Nissens Pikeskole, som Paus' foreldre eide og ledet, og der han også selv vokste opp. Han, Kristian Tandberg og Henning Tønsberg møtte hverandre på Galdhøpiggen, som Tønsberg skrev i en artikkel om norsk tindesports historie. I august 1901 stod Paus sammen med bl.a. Tandberg og Bertheau for den første fullstendige traversen over Styggedalsryggen. De brukte sytten timer på turen over fjellryggen tur–retur Turtagrø. I 1902 foretok han bl.a. flere førstebestigninger i Jotunheimen sammen med Tandberg, Lous, Raeburn og Priestman, bl.a. den første traversen over Skagastølsryggen, en av de mest krevende og spektakulære klatrerutene i Norge. Han var medlem av Norsk Tindeklub. Ektefellen Ragna Paus delte hans kjærlighet til naturen, og de klatret sammen i Jotunheimen flere somre. Sommeren 1910 klatret han Store Skagastølstind med ektefellen.

I 1897 stiftet han sammen med noen venner Skiklubben Starkad, som også var et slags litterært selskap, og der han ble den første formannen. Klubben ble stiftet hjemme hos ham i toppetasjen på Nissens Pigeskole. Klubben bestod av unge menn fra det gode borgerskap i Christiania og dens historie er skildret i boken Vinterlivets rene glæder. Til femårsjubileet laget klubben en historisk fremstilling med tittelen Veslefandens jubileumsskrift, skrevet av George Paus, der det het:

Vennen Eilert Sundts bok På ski i norsk høifjeld: snapshots igjennem 50 år, 1898–1948 inneholder flere fotografier av Sundt, Paus, Tandberg og vennene deres på skiturer i norsk høyfjell fra slutten av 1800-tallet.

Han var også en aktiv seiler og roer, og et aktivt medlem av Norske Studenters Roklub, som hans bror Nikolai Nissen Paus tok initiativ til. Han deltok i en rekke konkurranser, og vant bl.a. landskapproingen (Norgesmesterskap) i innriggerløpet på 2 000 m. i 1902. Laget bestod av stud.jur. George Paus, stud.jur. Otto Hofgaard, stud.med. Thomas Schram, løytnant Jens Hertzberg og Peter Torgersen. 

Hans omfattende engasjement i fjellklatring, skiidrett og friluftsliv kan forstås som en dannelses- og karakterpraksis, nært knyttet til borgerlige idealer om selvdisiplin, ansvar og fellesskap.

Førstebestigninger
Blant Paus' førstebestigninger i Jotunheimen var:
Styggedalstraversen: George Paus, Kristian Tandberg og Therese Bertheau, med de lokale fjellførerne Ola Berge og Peder Monsen Bjerk, august 1901
Store Soleiebotntind (sørøstveggen): George Paus, Howard Priestman, Harold Raeburn og Kristian Tandberg, 30. juli 1902
Søre Dyrhaugstinden (Raeburns sva): George Paus, Harold Raeburn og Kristian Tandberg, 2. august 1902
Skagastølsryggen (Skagastølstraversen): George Paus, Harold Raeburn, Kristian Lous, Kristian Tandberg, 5. august 1902

Diktning
Han var særlig som ung sterkt litterært interessert og skrev dikt med skildringer av menneskelige erfaringer i møtet med naturen, ofte av en introspektiv og meditativ karakter. Diktene er preget av dyp respekt for naturens skjønnhet og kraft, og gir inntrykk av en forfatter som ser innover i seg selv, samtidig som han observerer og reflekterer over den verden som omgir ham. Flere av diktene ble publisert i tidsskriftet Starkad. Følgende dikt ble beskrevet som meget karakteristisk for ham:

Hans dikt «Vinterlivets rene glæder» (tidsskriftet Starkad, 1901) gav navn til boken med samme tittel.

Diktet uttrykker et program og gir poetisk form til et verdenssyn, en etikk og en generasjons selvforståelse. I sin kjerne handler diktet om vinteren som en moralsk, psykologisk og samfunnsmessig fornyelse. Vinteren er ikke bare en årstid, men også et prinsipp. Dette er i høy grad i tråd med tidlig friluftskultur og borgerlig dydsetisk tankegang rundt 1900. Vinteren er egalitær (den dekker «hytter, hus og borge»), den forener og den er en siviliserende kraft. «Idræts seiersguld» blir en metafor for en etisk seier gjennom selvdisiplin. Diktet er ikke ren naturromantikk, men kan leses som en form for etisk pedagogikk. Hans diktning er først og fremst interessant som uttrykk for et ideal og et verdenssyn innen et progressivt borgerlig miljø rundt 1900, der personlig dannelse, samfunnsansvar og fysisk praksis henger sammen.

Ettermæle
George Wegner Paus var på mange måter emblematisk for en viss type progressive borgerlige eliter, et reformorientert «embetsaristokrati», rundt 1900. Hans liv og virke gir et sjeldent klart tverrsnitt av hvordan embetsmannskultur, progressiv borgerlighet, kvinnesak, friluftsliv og internasjonal orientering hang sammen i praksis i tiårene før massepolitikken og partidemokratiet for alvor slo gjennom.

Kvinnesak som flergenerasjonell praksis
George Wegner Paus var medlem av Norsk Kvinnesaksforening og støttespiller for kvinnesaken, men dette fremstår mer som et miljø han ble formet av siden barndommen enn et standpunkt han inntok som voksen. Han tilhørte en familie med en nærmest enestående historie i kvinnesaksbevegelsen og dens forløpere, og som hadde jobbet praktisk og politisk for kvinnesaken gjennom det meste av 1800-tallet. Hans foreldre var pionérer i utbyggingen av jenters og kvinners utdanning, og han var selv oppvokst i toppetasjen på Nissens Pikeskole, datidens sentrum for kvinnesak i Norge. George Wegner Paus kjente derfor siden barndommen mange av samtidens ledende kvinnesaksforkjempere, som var lærere eller elever ved skolen. Også hans ektefelle Ragna, som han drev fjellklatring sammen med, var opptatt av kvinnesaken.

Hans mormor var filantropen og kvinnesakspionéren Henriette Wegner som i 1850 grunnla Norges første kvinneorganisasjon sammen med sin venninne Hedvig Maribo og fire andre kvinner. De skrev at de gjennom sitt arbeid i Understøttelsesselskabet for Husarme hadde lært «menneskelige Lidelser af ethvert Slags at kjende». De mente ingen var så trengende som fattige, gravide kvinner, og appellerte til kvinnelig solidaritet og til kvinner som samfunnsborgere. Wegner og Maribo ble kjent som tysktalende innvandrere i Christiania og deres langvarige vennskap og samarbeid i filantropisk arbeid og kvinnesak helt fra 1840-årene kan regnes som den tidligste starten på en organisert kvinnebevegelse i Norge. Ekteparet Hedvig og Wilhelm Adelsten Maribo var nære venner av familien Wegner/Paus i tre generasjoner og gudforeldre til Georges søster Henriette. Camilla Collett hedret Maribo i 1870-årene i diktet «Til Hedevig Maribo født Sonnleithner». I diktet beskriver Collett den etos som kjennetegnet Maribos – og hennes krets' – arbeid på denne måten: «Hun spørger mindre, hva man tror og tænker. End: Kan du hjælpes? Lider, trænger du?».

Hans mor Henriette Pauss ble kjent med Gina Krog da Krog var seksten år gammel i 1863 og de ble nærmeste naboer i bygården som stod der hvor Domus Juridica står idag. Faren Bernhard Pauss tok i 1877 initiativ til et lovforslag om middelskoleeksamen for jenter, som ble starten på en omfattende åpning av adgangen til høyere utdanning for kvinner i de nærmeste årene som fulgte. Dette initiativet bidro til å legge grunnlaget for åpningen av universitetet for kvinnelige studenter. Faren var lærer for Cecilie Thoresen og Anna Bugge på det første middelskolekurset. Thoresen fortsatte kampen for å få ta examen artium etter middelskoleeksamen ved Nissens Pikeskole i 1879, i direkte fortsettelse av dette, og denne kampen gav også støtet til etableringen av Diskusjonsforeningen Skuld og deretter Norsk Kvinnesaksforening.

Hans morslinje stammet fra Hamburg-bankieren Elisabeth Berenberg (1749–1822), hans tippoldemor, som ble enearving til og deretter partner i Berenberg Bank da mennene i familien døde ut på 1700-tallet. Siden hadde kvinnene i hans familie spilt en uvanlig fremtredende samfunnsrolle i hver generasjon. I hans families minnekultur var identiteten i stor grad knyttet til denne morslinjen. Flere generasjoner menn i familien hadde kommet til posisjon og velstand gjennom å gifte seg med rike kvinnelige arvinger og jobbe seg opp i sin ektefelles bank- og handelshus. Da mormoren Henriette Wegner kom til Norge fra Hamburg i 1824 tok hun med seg den republikanske og kosmopolitiske Hamburg-elitens opplysningsidealer om fornuft, ansvar og gradvis samfunnsforbedring, men også sin families svært progressive tradisjon for å utvide kvinners samfunnsrolle.

Henriette Wegners etterkommere i familien Wegner/Paus kan anses som et av de mest strukturelt betydningsfulle dynastiene knyttet til den tidlige utviklingen av kvinners medborgerskap, kvinners utdanning og organisert kvinnesaksarbeid i Norge på 1800-tallet. Det som gjør familien kvinnehistorisk betydningsfull er ikke isolerte «store kvinner», men kontinuiteten over mange generasjoner, hvordan et progressivt engasjement for kvinnesak etterhvert gjennomsyret familien og dens nettverk, den stillferdige men svært betydningsfulle institusjonelle innflytelsen som også hans foreldre hadde og som bidro til å skape et rom for kvinner, og måten kvinner og menn jobbet sammen for å normalisere kvinners samfunnsrolle lenge før politisk likestilling ble en realitet, og lenge før 1880-årenes kvinnesaksbevegelse eksisterte. Kvinnesak fremstår mindre som et «standpunkt» George Paus inntok og mer som et miljø han vokste opp i. Bestemoren representerer den filantropiske, før-politiske kvinnesaken, foreldrene institusjonaliserer kvinnesaken gjennom arbeidet for kvinners utdanning, kvinnesakens høyborg Nissens Pikeskole er bokstavelig talt hans barndomshjem og George Paus og hans ektefelle lever det som en hverdagslig og selvfølgelig praksis. Datteren viderefører det i profesjon og organisasjonsliv.

 Referanser 

Litteratur

Eksterne lenker

Kategori:Norske advokater
Kategori:Norske fjellklatrere
Kategori:Norske roere
Kategori:Personer tilknyttet NHO
Kategori:Medlemmer av Norsk Kvinnesaksforening