Søren H. H. Larsen

Søren H. Hagerup Larsen (født 9. juni 1920 i Kristiania, død 30. august 1997) var en norsk fysiker som arbeidet med måling av ozonlaget.

Etter Einar Tønsberg og Kaare Langlo sine målinger med Dobson-instrument over Tromsø i 1937, og Sigurd Einbu og sønnen Per sine over Dombås fra 1940-46, ble Larsen den tredje ozonmåler i landet da han i 1948 målte  over Longyearbyen, og arbeidet (under veiledning av Kaare Langlo) med ytterligere måling over Tromsø, ga Larsen en cand.real. 1950 fra Universitetet i Oslo.  Larsens målinger fra Svalbard i 1951 varierte annerledes enn de andre gjorde på Antarktis noen år senere. Han fortsatte like godt med en dr.philos. 1958 på avhandlingen A study of atmospheric ozone, men under ozonpionér Gordon M. B. Dobson ved Oxford University, selv om han var amanuensis ved Nordlysobservatoriet i 1955, etterfulgt av et stipendiat fra NAVF som muliggjorde oppholdet i Oxford. Med doktorgraden i lomma var han universitetslektor og førsteamanuensis i Oslo fra 1959 til 1987, dog avbrutt da han dro til USA for å oppholde seg ved University of Chicago 1962-63, der han studerte ozonmåling ved hjelp av satellitt.  Året efter var han ved National Center for Atmospheric Research i Boulder 1963-64.

I 1968 gjorde han de første forsøk med ballong. For nevnte NAVF var han seniorforsker fra 1987 til 1990. Larsen mottok diplom på Ozonsymposiet i Göttingen 1988, og vant sågar Framkomiteens Nansenbelønning på 15 000 kroner i 1989.  I 1993 mottok han Kongens fortjenstmedalje i gull. Ikke uventet ble han medlem av den internasjonale ozonkommisjon i 1970 og satt der til 1976.

 Referanser 

Kategori:Norske fysikere
Kategori:Vitenskapelig ansatte ved Universitetet i Oslo
Kategori:Personer fra Oslo
Kategori:Kongens fortjenstmedalje i gull