Harald Hårfagres saga

Harald Hårfagres saga er omhandler Harald Hårfagre og er den tredje av kongesagaene i Snorre Sturlasons Heimskringla, etter Ynglingesagaen og Halvdan Svartes saga. Snorres kongesagaer er skrevet på Island i 1220-årene.

 Bakgrunn og kildemateriale 
Islendingen Snorre var født i 1179 og var i Norge i to år fra 1218 til 1220. Han oppholdt seg mye hos hertug Skule Bårdsson og skaffet seg kunnskap som senere ble brukt i kongesagaene.

Skrivekunsten i Norge hadde fram til kristendommen ble innført bestått av runeinnskrifter som var dårlig egnet for skriving i større format. Med innføringen av det latinske alfabetet og pergamentet rundt årtusenskiftet ga det seg etter hvert tekniske muligheter til skriving av historiske verk. Den første historieskriveren vi kjenner til i Norge er Theodoricus monachus (Tjodrek eller Tore munk) som skrev Historien om de gamle norske kongene på latin, sannsynligvis mellom 1170 og 1182. I utlandet fantes det allerede et verk ved navn Historia Norvegiæ av en ukjent forfatter sannsynligvis fra rundt 1170. Rundt 1190 ble historiekrøniken Ågrip (Ágrip af Nóregs konunga sögum) skrevet som den første kjente historien om Harald Hårfagre på norrønt mål. Forfatteren her er ukjent. Krøniken Fagrskinna ble skrevet i 1220-årene og regnes også for å være en verdifull kilde for Snorres saga om Harald.

Etter at Snorre kom tilbake til Island i 1220 fullførte han sine Edda-dikt (Snorre-Edda eller Den yngre Edda). Han gikk så i gang med å skrive Olav den helliges saga. Denne sagaen plasserte han så inn i sin historie om de norske kongene, Heimskringla.

 Sagaens innhold 
Sagaen er i vår tid inndelt i 44 kapitler. Den følger etter sagaen om hans far Halvdan Svarte, og etterfølges av Håkon den godes saga – Haralds sønn.

Sagaen innledes med at Harald tar over kongedømmet etter far sin ti år gammel. Snorre hevdet at Halvdan hadde sitt kongesete på Romerike og kongedømmet omfattet deler av det indre østlandsområdet. Etter Halvdans død prøvde flere lokale småkonger å ta over riket hans, men Harald forsvarer det med hjelp av sin morbror Guttorm. Sagaen forteller videre om Haralds frieri til kongsdatteren Gyda Eiriksdatter som nektet å gifte seg med en som var konge over et så lite rike. Hun gis dermed æren for å ha ansporet til Haralds samlingsverk.Harald Hårfagres saga, kap. 3

Snorre beretter videre om Haralds ferd til Trøndelag, hans seire der, og hans videre ferd til Møre. Her siterer Snorre fra  skalden Torbjørn Hornkløves dikt Glymdråpa. Litt senere i sagaen siteres også skalden Øyvind SkaldespillerHarald Hårfagres saga, kap. 12 

Fra kapittel 13 fortelles det om at Harald var tilbake i Viken etter å ha lagt under seg hele Vestlandet. Han la nå under seg kongedømmet Vingulmark. Kapittel 16 og 17 forteller om Haralds kamper i Götaland (i dagens Sverige), før sagaen i kapittel 18 beretter om slaget i Hafrsfjord som ga Harald en definitiv posisjon som konge over hele Norge.

Etter seieren ved Hafrsfjord forteller sagaen at Harald hentet og giftet seg med Gyda. De fikk fem barn. Sagaen er ellers raus med beretninger om Haralds koner og barn. Det nevnes en Åsa, en Svanhild, en Åshild, og tilslutt Ragnhild den mektige, datter til kong Eirik i Jylland. Det er der nevnt at han sendte fra seg ni koner da han fikk Ragnhild. Haraldskvedet som kanskje er diktet av Torbjørn Hornkløve, nevner dette.

Han vrakte holmryger
og hordemøyer
alle fra Hedmark
og av håløygætt
kongen den ættstore
tok kone fra DanmarkHarald Hårfagres saga, kap. 21

Snorre forteller videre om at Harald fikk klippet håret sitt av Ragnvald Mørejarl etter 10 år, og at han fikk navnet Hårfagre.

Snorre mente at Harald hadde kallenavnet Luva (den uflidde), som er nevnt i Haraldskvadet om slaget i Hafrsfjord. 

Innvevd i sagaen er også historien om Snøfrid Svåsedatter, ei finnejente som hadde trollbundet kongen, og som han ifølge historien skal ha fått fire sønner med. Blant disse var Torv-Einar (Einar jarl) og Halvdan Hålegg som omtales i Orknøyingenes saga som stridbare og ugreie karer.

I kapittel 32 fortelles om Haralds ferd til Orknøyene. Videre fortelles om hans forhold til kong Adalstein av England og om sønnen Håkon, den senere Håkon den gode «Adalsteinfostre», som ble satt til oppfostring hos ham.

I de siste kapitlene fortelles det om at Harald satte sin sønn Eirik Blodøks til å styre landet. Kong Eirik har ikke fått noen egen saga etter seg, men han omtales kort i denne sagaen og i den etterfølgende sagaen om halvbroren sin, Håkon den gode.

 Litterær stil og kildeverdi 
Kongesagaenes historiske verdi som kilde har vært omdiskutert. Fra 1600-tallet og utover så en gjerne på dem som troverdige kilder mens man tidlig på 1900-tallet la mer vekt på sagaene som litterære og forfattede verk med mye fri diktning. Senere har man betraktet dem som en mellomting - historisk stoff som har blitt gjennomarbeidet og mer eller mindre fritt formgitt av de som skrev det ned på 1200- og 1300-talet.

Når Heimskringla, med Harald Hårfagres saga, er blitt stående som noe av det ypperste i norrøn litteratur fra denne perioden så «skyldes det først og fremst at Snorre forener historisk kritikk og tenkning med genial fortellerkunst. Han komponerer omhyggelig, forbereder, skaper spenning, stigning og forventning, inntil avgjørelsen faller i en fortettet, dramatisk scene» ifølge Norges litteraturhistorie ved Harald Beyer. De andre kildene, som Ågrip og Fagrskinna, er kortfattede og nøkterne i formen, mens Snorre utbroderer og gir liv til handlingen og menneskene. Snorre viser en evne til å finne sammenhenger, motiver og årsaker, ifølge Finn Hødnebø som i etterordet skrev: «Hans evne til rasjonell tenkning og syn for historisk sammenheng er suveren.»

Enkelte forskere vurderer Snorre til å ha lav kildeverdi da han ikke skilte mellom det han visste og det han diktet.Lawson, M. K. (2011): Cnut, England's viking king 1016-35, side 74: «Few historicans today place much trust in the sagas .. as sources for the eleventh century».Johan Schreiner framhevet forskjellene mellom diktet om slaget i Hafrsfjord og det Heimskringla forteller om slaget. Schreiner mente Snorre hadde rekonstruert begivenheter fritt ut fra de kilder han hadde for hånden, misforstått en del og diktet opp en del - jamfør Sverrir Jakobsson: "Erindringen om en mægtig Personlighed." Historisk tidsskrift 81.02-03 (2002), side 222. Samtidig har også Halvdan Koht lagt vekt på - slik Snorre selv også gjør i sin fortale til Heimskringla - levedyktigheten til de norrøne skaldekvadene som i sin sterkt bundne form ikke så lett kan endres i forhold til de historiske hendelsene som beskrives. Snorre påpeker også at skaldene kunne «prise den mest som de nettopp står framfor, men ingen ville likevel våge å fortelle en mann sjøl om verk han skulle ha gjort, når alle som hørte på visste at det var bare løgn og skryt, og han sjøl også. Det ville være hån og ikke ros.»

 Skriftlige overleveringer 
Den eneste skriftlige kilden til Snorres kongesagaer fra middelalderen som er bevart er Codex Frisianus fra ca. 1330. De andre nedtegnelsene gikk tapt i den store bybrannen i København i 1728. En del av de tapte manuskriptene eksisterer imidlertid i avskrifter.

 Referanser 

Kategori:Kongesagaer