Leif Einar Plahter

Leif Einar Plahter (født 2. november 1929 i Oslo, død 30. oktober 2016 i Oslo) var en norsk konservator. Han var leder av Nasjonalgalleriets tekniske avdeling fra 1957 til han ble pensjonist i 1999. Plahter var formann i Norske Malerikonservatorers Forening i årene 1957–1969. Han bidro flere ganger til avsløring forfalskninger og tyverier, blant ved oppklaring av Skrik-tyveriet i 1994.

Hans interesse ble først fattet da han så Fredrik Kolstøs lille bilde med tittelen «Malerverksted»; senere likte han «fargene som rant ned langs kanten på malingboksene» og utviklet stor sans for J.C. Dahl – som han i et intervju i 1988 karakteriserte som landets største «penselvirtuos» – og Edvard Munch. Plahter studerte ved Bergen Kunsthåndverkskole, i Firenze, Lübeck, Roma og München.

 Tidlige saker 
I samarbeid med Stephan Tschudi-Madsen oppdaget han i 1958 to falske Tidemand og Gude-bilder.

Sammen med Erling Skaug dro han i november 1966 til Firenze for å bidra til å redde kunstskatter etter at elven Arno hadde flommet over. Plather ledet det nordiske teamet.

 Wiesbaden-affæren 
I begynnelsen av juni 1984 reiste han etter anmodning fra Arne Huuse til Wiesbaden for å bistå politiet med å identifisere kunstverk. I Wiesbaden kunne Plahter identifisere syv av åtte malerier som hadde forsvunnet fra Norge den 11. oktober 1982, og som hadde en forsikringsverdi på 25 millioner kroner. Det dreide seg om to malerier av Rembrandt (ett landskapsmaleri og ett portrett), to av Picasso («Gitar og glass» til 5 millioner), et maleri av Goya, «Selvportrett» av Vincent van Gogh (4 millioner), og Paul Gauguins portrett av kunstnerens hustru (forsikret for 3 millioner), mens Gaugins «Blomsterkurv» til 1,5 millioner kroner manglet. Politiet utstyrte Plahter med en mikrofon skjult i slipset, og sendte ham av gårde for å overhende 4,3 millioner til kunsttyvene for å få de syv malerirullene. I etterkant kommenterte Plahter dette slik: «Riktignok fikk jeg ikke bind for øynene, og ble ikke kjørt ut i en mørk skog i kjent romanstil. Likevel hadde jeg hjertet i halsen da jeg kom til den beslaglagte bilen og oppdaget pakker og ruller som efter sigende skulle inneholde kunstverkene». Da de syv bildene var blitt returnert, uttalte direktør Knut Berg ved Nasjonalgalleriet at museets nye sikkerhetssystem «vil sette en stopper for at lignende forbrytelser kan gjenta seg». Plahter var derimot skuffet da det siste maleriet kom til rette i mars 1985: «Noe av malingen er falt av, og det er enkelte hull i lerretet».
 Skriktyveriet 
Plahter mente den 12. februar 1994 at det ikke var tilfeldig at «Skrik» fra 1893 ble stjålet samme dag Vinter-OL 1994 åpnet, og tilføyde at de trodde fem meter ned til bakken var nok til at man ikke trengte gitter foran vinduene av vanlig huskvalitet. Sent i april 1994 fant to gutter en ramme i en veigrøft i Nittedal. Plahter identifiserte rammen som tilhørende det stjålne maleriet, og uttalte at maleriet var meget skjørt, men det så ut til at den som hadde skåret det ut av rammen hadde gjort det på en forsiktig måte. Selve bildet ble funnet i mai 1994, og direktør Knut Berg uttalte at «Skrik skal henges opp igjen i Nasjonalgalleriet så fort som mulig – men på et mindre tyveriutsatt sted denne gang». Plahter og Berg mottok maleriet som var blitt funnet, og de ble ifølge pressen «brakt tilbake til Nasjonalgalleriet. Og da var sikkerheten på topp. Bevæpnede politifolk eskorterte de to og bildet gjennom Oslo sentrum».

 Senere saker 

 I 1995 ble Plahter intervjuet da Jakob Weidemanns veggmalerier i lokalet som huset Radiumhospitalets nye basseng var blitt umiddelbart fuktskadet.

 Da Odd Nerdrum-elevene Elisabeth Lunde, Atle Skudal og Jan-Ove Tuv var sterkt bekymret for «Brudeferden i Hardanger», svarte Plahter:«At den gedigne gullrammen har sprukket er helt naturlig, når treet krymper, åpner rammen seg litt». Noen dager senere holdt han lysbildeforedraget «Svindel med billedkunst i Norge».
 I 1999 kunne Plahter berette at han i 1994–1995 hadde anmeldt det bergenske Galleri Jonsvoll, men at politiet ikke hadde oppfattet det som en anmeldelse, og derfor ikke kunne henlegge det, men i 2001 erkjente tiltalte falskt.
 Dømt ble derimot konservatoren fra Stavanger som i 1995 hadde forfalsket signaturen på «Tjernet» av Kitty Kielland.
 Saken om «klimakravet» oppstod da Audun Eckhoff og Trond Giske i 2009 ville flytte Nasjonalgalleriet, men la til grunn data som Plahter og Erling S. Skaug i 2010 mente var manipulert og feilaktig, men som Françoise Hanssen-Bauer i 2011 sa var rett.

 Formidling 
I 1998 nevnes han som grunnleggeren av det nye studiet i konservering ved Universitetet i Oslo som ble ledet av Erling S. Skaug, og der Plahter etterhvert også underviste.
I 1999 pensjonerte han seg og ble 70 år, med festskrift og symposium ved Det Norske Videnskaps-Akademi. Året etter  mottok han St. Olavs Orden og utga «Norsk signaturleksikon» med alle før 1920.

Hans kone Unn Plahter (født 1936) var også ekspert på malerier, etterhvert professor i den maleritekniske historie. I deres private hjem hang i 1989 Ludvig Karsten, Joachim Frich og grafikk av Picasso og han lyttet helst til Bach, eller spilte.

 Premier 
 æresmedlem av Norsk Konservatorforbund
 «Fellow» av The International Institute for Conservation
 Ridder i første klasse av St. Olavs Orden 2000.

 Utgivelser 




 Referanser 

Kategori:Norske kunsthistorikere
Kategori:Riddere av 1. klasse av St. Olavs Orden
Kategori:Personer fra Bergen kommune
Kategori:Personer fra Oslo