Sonater og partitas for fiolin solo (Bach)

Sonater og partitas (BWV 1001–1006), i originaltittel «Sei Solo. a Violino senza Basso accompagnato.» er seks verk av Johann Sebastian Bach for fiolin solo uten akkompagnement. Samlingen består av tre fiolinsonater hver med fire satser og tre partitas som er sett med dansesatser – i renskriften brukte Bach navnene «Sonata» og «Partia». 

Den polyfone skrivemåten er uvanlig ved at det skapes en høyt utviklet flerstemmighet av en enkelt fiolin.  

 Tilblivelse 
Bach renskrev manuskriptet i 1720 under sin tid som kapellmester i Köthen. Likevel går man idag ut fra at at i det minste noen av stykkene stammer fra tidlige versjoner som ble skrevet i Weimar, mellom 1708 og 1717. Stilkritiske analyser viser at alle komposisjonene ble skrevet mellom 1714 og 1720 og tilslutt renskrevet og samlet i et hefte.

Det finnes ikke mye musikk for akkompagnert fiolin fra 1600- og 1700-tallet, men det var likevel ikke helt uvanlig.Pauline H. Nobes: A Catalogue of Unaccompanied Solo Violin Repertory before ca. 1750 - An Annotated Compilation, Ipswich 2000 Bach hadde sannsynligvis Johann Paul von Westhoffs 6 Suiten für Violine solo (1696) som forbilde. Westhoff var ansatt ved Weimar hoffkapell, og de to ble nok kjent da Bach arbeidet i Weimar noen måneder i 1703. Også Bachs venn Johann Georg Pisendel skrev en solosonate, men hvilken retning innflytelsen gikk er ennå ikke avklart.

Det er ukjent hvilken musiker som oppførte verket første gang. Det kan ha vært en av fiolinvirtuosene Johann Georg Pisendel eller Jean-Baptiste Volumier. En annen mulighet er Joseph Spieß, konsertmesteren ved orkesteret i Köthen. Bach var selv en habil fiolinist, han kan ha skrevet disse stykkene for å foredra dem selv.

Heftet var påskrevet «Libro Primo» («første bok»); det er ikke kjent om Bach anså de seks cellosuitene for å være den andre boken eller om han planla å skrive (eller skrev) flere verk for solo fiolin. 

 Oppbygning 
Som nevnt omfatter syklusen tre sonater og tre partitas. Sonatene er på Sonata da Chiesa-form, med fire satser i rekkefølgen  langsom – hurtig – langsommere – hurtigere. Den andre satsen i hver er en firstemmig fuge.

Partitaene er samlinger med dansesatser. Ikke alle har den typiske sammenstillingen av standardsatser allemande, courante, sarabande og gigue: den første partitaen avsluttes av «Tempo di Borea», den andre av «Chaconne», som er den mest kjente (og vanskeligste) satsen i denne syklusen, og kanskje den mest kjente chaconnen i det hele. Den tredje partitaen er med de franske motedansene «Loure», «Gavotte», «Menuet» og «Bourrée» mest frigjort fra standarden.

 Mottagelseshistorikk 
Bach omarbeidet senere flere av satsene for lutt, cembalo eller orgel. Den første satsen av Partita i E-dur transponerte han til D-dur, arrangerte den for orgel solo og føyde til et stort strykeorkester, colla parte-oboer, tre trompeter og pauker – denne bearbeidelsen danner åpningssatsen av kantaten Wir danken dir, Gott, wir danken dir (BWV 29). 

Verket ble publisert først i 1843. Deler ble første gang spilt inn av Joseph Joachim i 1903, det komplettet settet ble første gang innspilt i 1930-årene av deg unge violinvirtuosen Yehudi Menuhin. Ferdinand David, som sto for den første utgivelsen i 1843 Ferdinand David, gjorde verke kjent gjennom sin konsertvirksomhet. Til tider akkompagnerte Felix Mendelssohn Bartholdy ham ved å improvisere på klaver. Disse oppføringene inspirerte Robert Schumann til å komponere klaverakkompagnement. 

Johannes Brahms skrev en bearbeidelse av chaconnen i d-moll for venstre hånd, mens Ferruccio Busonis versjon for begge hendene til slutt ble den mest kjente og mest virtuose klaverversjonen. Forut for disse gikk Joachim Raffs to versjoner, en for soloklaver og en for orkester; han transkriberte også satser fra partitas for klaver. Bachs elev Johann Friedrich Agricola fortalt allerede i 1775: «Komponisten spilte dem ofte selv på klavikord og føyde til å mye harmonier som han fant nødvendig.»„Ihr Verfaßer spielte sie selbst oft auf dem Clavichorde, und fügte von Harmonie so viel dazu bey, als er für nöthig befand.“

Etter at Arnold Schering og spesielt Albert Schweitzers publiseringer om J.S. Bach fra begynnelsen av 1900-tallet, har det vært gjort forsøk på å framføre verket og cellosuitene med rundbue slik at det skulle bli mulig å spille akkorder på strykeinstrumentene.

 Enkeltverk 
 Sonate I g-moll, BWV 1001 
 Adagio c g-moll
 Fuga (Allegro) ¢ g-moll
 Siciliana 12/8 B-dur
 Presto 3/8 g-moll

 Partita I h-moll, BWV 1002 
 Allemanda c h-moll – Double ¢ h-moll
 Corrente 3/4 h-moll – Double 3/4 Presto h-moll
 Sarabande 3/4 h-moll – Double 9/8 h-moll
 Tempo di Borea ¢ h-moll – Double ¢ h-moll

 Sonate II a-moll, BWV 1003 
 Grave c a-moll
 Fuga 2/4 a-moll
 Andante 3/4 C-dur
 Allegro c a-moll

 Partita II d-moll, BWV 1004 
 Allemanda c d-moll
 Corrente 3/4 d-moll
 Sarabanda 3/4 d-moll
 Giga 12/8 d-moll
 Ciaccona 3/4 d-moll

 Sonate III C-dur, BWV 1005 
 Adagio 3/4 C-dur
 Fuga ¢ (Alla breve) C-dur
 Largo c F-dur
 Allegro assai 3/4 C-dur

 Partita III E-dur, BWV 1006 
 Preludio 3/4 E-dur
 Loure 6/4 E-dur
 Gavotte en Rondeaux ¢ E-dur
 Menuett I 3/4 E-dur – Menuett II 3/4 E-dur
 Bourrée 2 E-dur
 Gigue 6/8 E-dur

 Referanser 
Wolff: «The First Six Years at the Ducal Court»
Wolff: «The "Great Passion" and Its Context»
Sackmann s. 31-33
Sackmann s. 38-50

 Litteratur 

 Eksterne lenker 
 Noter i Werner Icking Music Archive


Kategori:Komposisjoner av Johann Sebastian Bach