Ole Vellan

«Ole Vellan» er en norsk folkevise av den typen som vi kaller middelalderballade. I TSB-katalogen deler den typenummer TSB D 280 med en annen vise som kalles Jeg lagde meg så silde. Typen kalles også Kjærestens død.

Handling
Hovedpersonen tjener i kongens gård da han får vite at kjæresten hans er død. Han går fram for kongen og ber om orlov til å dra hjem. Kongen byr ham store gaver og en annen brud, men han drar. Da han ser kjæresten som lik, dør han av sorg. Forskjellen på de to versjonene er at visa Ole Vellan er i tredje person mens Jeg lagde meg så silde fortelles av et jeg.

Begge versjonene har vært populære og er dokumentert mange steder i Sør-Norge, i tillegg finnes de også i Danmark og Sverige.

Trykte versjoner
Arnfinn Stølen, Songskatten vår: vokal folkemusikk frå norske samlingar, Oslo 1995
Halvdan Sivertsen, Sangboka: fra Petter Dass til Dum Dum Boys, Oslo 1993

Innspillinger
Nordnorsk Visegruppe sang den på plate Rav og rekling, NorDisk 1977, NORDLP 308
Camilla Granlien sang den på plate Begjær, ta:lik 2005, TA 20CD

Teksten
1.Ole Vellan tjente på kongens gård
der tjente han for føde og for klede,
så kom der et brev i fra Rosenlund,
som siger at hans kjæreste er døde.

2.Han Ole han stiller seg for kongens brede bord
han gjorde all den tjeneste som han kunne,
så ba han sin nådigste konge om forlov
at reise til Rosende Lunde.

3.Kongen han svara frå sitt bredeste bord:
Jeg vil derom slett intet høre,
men du skal få svara eit einaste ord:
Hva har du i Rosenlund at gjøre.

4.Det er kommet en tiend hit til din gård
hvor over mitt hjerta monne bløde.
Det er kommet et brev i fra Rosenlund
som sier at min kjæreste er døde.

5.Og kongen han svara så listelig
det var ikke mer enn en kvinne,
men jeg skal gjøre det så ut i mitt råd,
at du skal få den fagreste grevinne.

6.Og alle dei grevinner jeg akter ikke på,
dem ville jeg for allting ikke have,
men jeg få reise til Rosenlund
og følge min kjærest i graven.

7.Han Ole oppsala grågangaren sin
der sto han så blek som en lilje,
så red han så fort som den lille fugl fløy
alt over de nordenlandske fjelle.

8.Da han kom seg ril Rosenlund
da bandt ha nsin hest til en stolpe,
så gikk han seg i fruerstuen inn
der fruer og jomfruer gråte.

9.Så gikk han seg i likstuen inn,
der vred han sine hender så såre,
og hvert det sandkorn på gulvet lå
det vætet han med sin tåre.

10.Hu gamle mor hu tala så mildelig:
Du finner vel igjen hennes like.
Nei hennes like jeg aldri mere ser
ei heller uti syv kongerike.

11.Han Ole han satte seg ner på ein stol
han satte seg der til at sove,
han befala Gud sin syndige sjel
og så oppga han sin ånde.

12.Begge de lik de blei lagt i ein båt
og kisten den var utav marmor,
der skal de ligge alt til dommedag
og Gud han oppvekker oss alle.

Kilder
Denne teksten er fra De gamle visene 5 med Alf Prøysen, Forlaget For Alle, Oslo 1983

Kategori:Norske folkeviser