Tsjerkessere

Tsjerkessere (tsjerkessisk: Адыгэхэр – Adygèkhèr eller adyge) er en folkegruppe med tsjerkessisk (blant annet adygisk) som morsmål. Tsjerkessere er særlig knyttet til det historiske Tsjerkessia i det nordlige Kaukasus.  

I forbindelse med den russiske erobringen av Kaukasus 1864 en stor del av tsjerkesserne fordrevet til Det osmanske riket som da omfattet større deler av Balkan og av Midtøsten. Denne for en stor del tvungne forflyttingen regnes som etnisk rensing og moderne tid har det var snakk om å oppfordre etterkommere til å vende tilbake. I Midtøsten kan det finnes opp mot 400.000 personer med opphav i de fordrevne tsjerkessiske stammene (per 1994). Tallene er usikre. I Midtøsten gjorde tsjekesserne seg særlig gjeldende da de etablerte byen Amman; flyktninger fra andre folkegrupper i Kaukasus etablerte andre hovedbyer i Jordan. 

Det samlede antall flyktninger og fordrevne i siste del av 1800-tallet er omdiskutert med anslag fra flere hundre tusen til 2 millioner hvorav 20 til 50 % døde av sult, sykdom og massakrer. En mindre del ble av tsjerkesserne, anslagsvis 100.000 til 200.000 ble værende i Kaukasus og omland etter den russiske erobringen. Osmanske myndigheter tok mot flere flyktninger og fordrevne på siste del av 1800-tallet blant annet tartarer fra Krim, muslimer fra Balkan og muslimer fra Kauksasus. 

Tsjerkessisk språk tilhører de pontiske språk som er uten kjent slektskap med andre språk. Tsjerkesserne er for en stor del sunnimuslimer. Den tradisjonelle klesstilen ligner kosakkenes, trolig har kosakkene kopiert tsjerkessernes karakteristiske antrekk formsydde frakker med patronbelter på brystet og pelsluer uten brem. Tsjerkesserne og fjellene i Kaukasus er behandlet i klassisk russisk skjønnlitteratur og i engelsk litteratur fra 1700-1800-tallet ble tsjerkesserne fremstilt som heoriske og eksotiske. 

I provinsene Adygia, Kabardino-Balkaria og Karatsjajevo-Tsjerkessia utgjør tsjerkesserne en viktig minoritet. I Adgyia var det fra 1960 til 1990 rundt 22 % muslimer som omtales som den tsjerkessiske titulærbefolkningen (95.000 i 1994). En stor del av muslimene i Kabardino-Balkaria og Karatsjajevo-Tsjerkessia er ikke tsjerkessere og er karatsjajer og balkarer som snakker et tyrkisk språk. De fleste tsjerkesserne innenfor Russland behersker russisk. De bor en del tsjerkessere i Krasnodar og Stavropol. Noen kilder oppgir at det finnes over 700.000 tsjerkesser i Russland for en stor del utenfor det tradisjonelle området i Nord-Kaukasus.

 Historie 
Historisk er det 12 store adygeiske stammer, abadzech, beslenej, bzjedug, chatukaj, jegerukaj, kabardaj, mamcheg, natuchaj, sjapsug, temirgoj, ubych, zjanej, representert med hver stjerne på den grønne og gull flagg av tsjerkessere. I antikken ble de av grekere og romere kalt zigei, som kan være en forvansking av adyge, tsjerkessernes navn på seg selv som betyr menn eller menneske. Mongolske styrker som støtte på tsjerkesserne på 1200-tallet kalte dem jerkes, som på russisk ble tsjerkess, tyrkisk çerkez og i Vest-Europa på 1800-tallet circass. Varianter av betegnelsen tsjerkesser ble brukt av utenforstående- Betegnelsen adyge er kjent i skriftlige kilder fra 500-tallet. På 1500-tallet ble tsjerkesserne beskrevet som en folkegruppe med felles språk delt i distinkte dialekter. Abkhasere og ubykhere er eller var relaterte folkegruppere.

Kaukasus er kjennetegn ved stort språklig og etnisk mangfold. Tsjerkesserne holdt særlig til i den nordvestlige delen av Kaukasus ved Svartehavet. Skriftlig omtale finnes særlig i russiske, franske og engelske reiseskildringer fordi tsjerkeresserne hadde lite egen litteratur. 

Tsjerkessernes opphav er uklart og kan ha bakgrunn i hattianere som holdt til i det sentrale Anatolia omkring 2000 år f.Kr. Georgiske herskere tok en viss kontroll på 1100-tallet og gjorde området til en provins. I 1234 inntok mongolske styrker Kaukasus og etter relativt kort tid kom området under Krim-tatarenes styre. Under den russiske ekspansjonen på 1700-tallet konkurrerte tsaren med Persia og Det osmanske riket om kontroll over Kaukasus.

På 1600-tallet kan det ha vært rundt 1 million tsjerkessere eller mer. Tsjerkesserne bygget ikke opp en stabil, enhetlig og sentralisert statsdannelse. I fjellområdene er det dårlig grunnlag for jordbruk og mange tsjerkessere levde tradisjonelt et halv-nomadisk liv med beitende husdyr. Kabardene er en av de største tsjerkesser-stammene. Tsjerkesserne gikk over til islam under osmansk innflytelse rundt eller før år 1700. Den tsjerkessiske eliten begynte å gå over til islam på 1500-tallet, mens på 1700-tallet kan vanlige tsjerkessere ha praktisert en synkretisk blanding av kristendom, islam og eldre religioner. Trolig fikk tsjerkesserne kontakt med ortodoks islam i forbindelse med fordrivelsen til det osmanske riket på slutten av 1800-tallet; ifølge muntlige overleveringer kjente tsjerkessiske flyktninger ikke til de vanlige bønneritualene og spiste svinekjøtt.

De østlige delen av det tradisjonelle leveområdene i Kaukasus hadde et føydalt preg, mens den vestlige delen var et patriarkalsk slektssamfunn.

 Slavehandel og forestillinger om tsjerkesserne 
Tsjerkesserne og fjellfolkene i Kaukasus er behandlet i klassisk russisk skjønnlitteratur og i engelsk litteratur fra 1700-1800-tallet ble tsjerkesserne ansett som heoriske og eksotiske. På den tiden var det en vanlig forestilling om tsjerkessiske skjønnheter, blant annet i vest-europeisk og tyrkisk skjønnlitteratur. Tsjerkessiske kvinner ble oppfattet som vakre og tilgjengelige, noe som delvis hang sammen med det osmanske slavemarkedet på den tiden og en del fattige familier skal ha solgt sine døtre med håp om å gi dem et bedre liv. Den osmanske eliten foretrakk lyshudete kvinner til sine harem og husholdning, og tsjerkessiske og georgiske kvinner var særlig ettertraktet.Doğan, S. N. (2010). From national humiliation to difference: The image of the Circassian beauty in the discourses of Circassian diaspora nationalists. New Perspectives on Turkey, 42, 77–101. doi:10.1017/S0896634600005586Roşu, F. (2021). Slavery in the Black Sea Region, c. 900–1900: Forms of Unfreedom at the Intersection between Christianity and Islam (Vol. 11). Brill. Tsjerkessiske kvinner kan i denne forbindelse ha vært brukt som fellesbetegnelse for forskjellige folkegrupper i Kaukasus.Zilfi, M. (2010). Women and Slavery in the Late Ottoman Empire: The Design of Difference. Cambridge University Press. 

Tsjerkessere var ettertraktet som eliteslaver i Krimkhanatet. I senmiddelalderen var handelsfolk fra de italienske byene og Mamelukksultanatet involvert i slavehandelen rundt Svartehavet. Mamelukkriket fra 1200-tallet var for en stor del basert på slaver som gjennom dyktighet og hensynsløshet kunne stig i gradene og bli emir eller sultan. Slavene var for en stor del tyrkiske og senere tsjerkessiske. Det var for en stor del av kjøpmenn fra Genova som sto for denne hvite slavehandelen.

 Russisk erobring 
Den endelige russiske erobringen av Kaukasus, som begynte midt på 1700-tallet (1763 angis ofte som begynnelsen på den russiske krigen mot tsjerkesserne), pågikk fra 1817 til 1864 under Kaukasuskrigene. Folkene i Kaukasus fikk lite hjelp utenfra mot russisk invasjon. Den avariske imam (eller sjeik) Sjamil fra Dagestan ansees som en motstandshelt også blant tsjerkessere. Stammefolkene i Kaukasus sto lenge i mot den russiske erobreren, og tsjerkesserne var den folkegruppen som holdt ut lengst. De ble presset vestover fra de sentrale områdene og fra kystområdene mot øst. De forskjellige tsjerkessiske stammene møttes i fjellene og på høyslettene der de søkte tilflukt fra russerne. Transkaukasia var under russisk kontroll fra 1830, mens i det nordlige Kaukasus besto lommer av motstand i lang tid. På den tiden var det i Storbritannia betydelig interesse for tsjerkessernes situasjon. I 1834 holdt stammene en kongress, laget sitt eget flagg og delt de tsjerkessiske områdene inn i 12 distrikter, og de utsendinger reiste til Storbritannia, Frankrike og Tyrkia for tale tsjerkesserne sak. Imam Sjamil var en sentral figur blant stammene i nordvest.
miniatyr|Imam Sjamil i 1859 

I forbindelse med Krimkrigen ble selvstendighet for Tsjerkessia et tema blant britiske politikere og britene sonderte en allianse med tsjerkesserne mot russerne. Parisfreden (1856) omtalte ikke Tsjerkessia og tsjerkesserne forsvant for en stor del fra dagsordenen i Storbritannia. Etter nederlaget i Krimkrigen satte tsaren inn store styrker for å få kontroll over Kaukasus. I 1862 sendte tsjerkesserne en appell til Storbritannias parlament med håp om støtte og tsjerkessiske høvdinger besøkte London i 1863 uten resultat. Den russiske erobringen førte til bølger av flyktninger og fordrevne fra Nord-Kaukasus til Det osmanske riket. Tsjerkesserne anså Istanbul, da sentrum for den islamske verden, som det tryggeste stedet å reise til.

 Fordrivelse fra Kaukasus 

En stor del av tsjerkesserne ble fordrevet eller drept under hendelser som toppet seg i forbindelse med erobringen fullført i mai 1864 da de siste slaget sto. Tsaren anså tsjerkesserne som en sikkerhetsrisiko ved imperiets sørlige grense. Fordrivelsen begynte i 1856 og i 1860 inngikk tsaren og det osmanske regimet en avtale om overføring av tsjerkessere. Fordrivelsen skjedd i avtale mellom russerne og osmanerne. Det osmanske regimet hadde lenge brukt Kaukasus, Krim og andre områder som kilde til kvinner til harem og menn til hæren. Tsjerkesserne ble fordrevet til eller bosatt i Anatolia og på Balkan (Romania, Bulgaria, Kosovo) som da var kontrollert av det osmanske riket. Omtrent 175.000 tsjerkessere ble bosatt på Balkan. I 1860 etablerte sultanen en egen innvandringsetat for å ta seg av alle flyktningene som kom til riket. Da det osmanske regimet i 1877 tapte deler av Balkan reiste migranter eller flyktning sørover også fra Balkan. De osmanske myndighetene klarte ikke å skjelne de forskjellige kaukasiske folkegruppene fra hverandre og det var til dels kaotiske tilstander som blant annet førte til at mange familier ble delt opp. Trolig ble flere hundre tusen fordrevet eller tvangsflyttet da erobringen var fullført. Anslagsvis 80 % av tsjerkesserne forsvant fra Kaukasus ved fordrivelse eller massakrer.. 

De fleste overlevende etter den russiske erobringen som kulminerte i 1864 ble tvangsflyttet til det osmanske riket, det kan ha vært rundt 1 million mennesker (noen kilder oppgir 1,5 millioner) og en betydelig andel (anslag opp mot 30-50 %) døde av sult, sykdom eller voldsbruk. Walter Richmond anslår at 600.000 ble drept eller døde av sult og sykdom. Tsarens regime tvang de anslagsvis 100.000 til 200.000 gjenværende tsjerkessere i Kaukasus til å bosette seg på slettelandet der de var lettere å kontrollere. Andre folkegrupper i Kaukasus, blant annet tsjetsjenere og ossetere, ble også gjenstand for delvis fordrivelse.

Det osmanske regimet anså de fordrevne som gunstig tilførsel av mannskap til militæret og styrker med tsjerkessere ble sendt til utposter for å kontrollere opprørske kurdere, drusere og andre grupper. Den osmanske ledelsen håpet at tsjerkesserne kunne bidra til å utvikle det tynt befolkede Anatolia og kunne være en motvekt til den kristne befolkningen på Balkan; forflytning av folkegrupper var en etablert praksis i det osmanske regimet. Fordrivelsen skjedde blant annet med båttransport fra Sotsji. Fra 1878 begynte tsjerkessere å slå seg ned i Amman som hadde vært ubebodd siden rundt 1500. Noen fordrevne tsjerkessere slo seg ned i det som senere ble Syria (Golanhøydene), Palestina, Irak og Jordan. Tsjerkesserne medvirket til å etablere staten Jordan og regnes som grunnleggere av byene Amman og Russeifa. Fordrivelsen medvirket til å forsterke identitetsfølelsen som fjellfolk fra Kaukasus. 

I 1955 var det i Tyrkia 90.000 etniske tsjerkessere. I 1934 ble antall tsjerkessisk- eller kabardin-talende i Sovjetunionen anslått til rundt 200.000 og i Tyrkia 45.000. I 1996 ble anslått å være 65.000 tsjerkessisk-talende i Tyrkia og omkring 400.000 til sammen, andre kilder oppgir 200.000 personer av tsjerkessisk herkomst i Tyrkia (per 1994) og 150.000 i Jordan. 

De fleste tsjerkesserne i Anatolia støttet etableringen republikken Tyrkia. Noen tsjerkessere fra Kaukasus slo seg ned ved områder ved Marmarahavet vest i Anatolia. Under oppløsningen av det osmanske riket på slutten av første verdenskrig sluttet mange tsjerkessere fra dette området seg til motstand mot det nye styret under Atatürk.

 Spørsmål om folkemord og OL i 2014 
Hendelsene rundt 1864 har siden sent 1980-tall blitt omtalt som folkemord utført av tsarens regime og utfordret den offisielle sovjetiske historien om Russlands rolle i Kaukasus; forskere i vesten har tatt opp temaet etter år 2000. I 2011 var Georgia det første landet, ved enstemmig vedtak i parlamentet, som erklærte at fordrivelsen av tsjerkessere var et folkemord utført av tsarens regime og vedtaket fordømte de russiske forbrytelsene på 1800-tallet. Vedtaket ble fordømt av den politiske eliten i Russland.. 

Tsjerkessernes sak ble kjent på nytt da Sotsji ble arrangør av olympiske vinterleker i 2014. Sotsji-området står sentralt i tsjerkessernes historie som det siste stedet der de opprettholdt motstand mot tsar-regimet; den stor del av de deporterte tsjerkesserne ble sendt med båt fra Sotsji. Ifølge tsjerkessiske aktivister er Krasnaja Poljana, der en en stor del av den infrastrukturen for OL ble oppført, en massegrav med flere tusen massakrerte tsjerkessere fra 1800-tallet. 

Circassian Cultural Institute ble etablert i New Jersey og samarbeidet med den anti-sovjetiske tenketanken Jamestown Foundation; instituttet agiterte for boykott av OL i 2014 og argumenterte for at det hadde skjedd et folkemord der. Sotsji blir ansett som det stedet der tsjerkesserne motsto russiske styrker til det siste i 1864. Tsjerkesserne ble provosert av Vladimir Putins tale i 2007 til den internasjonale olympiske komite der han nevnte grekere og kossaker som tidligere beboere av Sotsji, uten å nevne tsjerkesserne. OL i 2014 mobiliserte den tsjerkessiske diaspora.

I januar 2025 vedtok Ukrainas parlament å betrakte hendelsen rundt 1864 som folkemord.

 Den russisk-tyrkiske krig 
Etter Den russisk-tyrkiske krig (1877–1878) ga det osmanske riket endelig avkall på Bulgaria, Serbia og Montenegro, og Romania fikk full selvstendighet. Dette utløste ny bølge av flyktninger sørover. Kriger og russiske ekspansjon i det osmanske rikets sluttfase førte samlet sett til at flere millioner flyktet eller ble forflyttet med tvang.

 Amman og Jordan 
På slutten av 1800-tallet, under det osmanske rikets siste fase, ankom flere fordrevne og flyktninger fra Nord-Kaukasus til Transjordan der de etablerte Amman og andre bosetninger som senere ble landets hovedbyer. Amman hadde på den ikke fast bosetning, men ble besøkt av nomadiske beduiner om sommeren. Det ble en del konflikt mellom tilflyttede tsjerkessere og beduiner om vann og beitemark. De osmanske regimet brukte tsjerkesserne i en lokal milits mot separatister i den sørlige delen av den syriske provinsen. Muslimene fra Nord-Kaukasus ble kalt muhajir (tyrkisk: muhacirler). Amman oppsto fra en flyktningeleir for tsjerkessere og Russeifa ble etablert av tsjerkessere, mens Zarqa ble etablert av tjsetsjenske flyktninger. 

Den russiske revolusjonen
Etter den russiske revolusjonen gikk de nordkaukasiske folkegruppene sammen og erklærte den uavhengige Fjellrepublikken (Gorskaja respublika) i 1918. I 1920 tok bolsjevikene kontrollen og etablerte den autonome fjellrepublikken. I 1921 ble Dagestan skilt ut, 1922 ble fire autonome distrikter skilt ut (Adygia, Tsjetsjenia, Kabardino-Balkaria og Karatsjajevo-Tsjerkessia) og i 1924 ble resten av fjellrepublikken delt i Nord-Ossetia og Ingusjetia.

 Tsjerkessisk språk 

Tsjerkessisk (også kalt cirkassisk) er et pontisk språk. Nordpontiske språk (eller abaskisk–adygeisk dialektkontinuum) er antatt å være isolert språkgenetisk, det vil si at det er betraktet som ikke beslektet med noe annet språk. Det er ikke påvist slektskap med andre kaukasiske språk som tsjetsjensk og georgisk. 

En  særegenhet med nordpontisk er at det har blitt snakket kontinuerlig og uavbrutt in situ (på stedet), i og rundt dets nåværende territoriale lokalisering, og det i lengre tid enn de fleste andre moderne europeiske språk som alle har blitt introdusert i forhistorisk eller historisk tid gjennom folkevandringer eller ved prosessen av kulturell overføring. Det er av den grunn antatt at tsjerkesserne kan være etterlevninger av en av de aller tidligste innbyggerne i østlige Europa, særskilt de i den nordlige Svartehavsregionen. Det har likevel vært mange forsøk på å sette nord pontisk i forbindelse med andre språk, og det har blitt et viktig mål for mange innen lingvistikken å bevise slektskap mellom nordpontisk og andre språk, men til tross for alle forsøk de siste to hundre årene er dette fortsatt like uvisst.

Det kan være rundt 400.000 som taler et tsjerkessisk språk blant annet i Russland, Tyrkia, Syria og Jordan. Sagn og andre tradisjoner har blitt nedtegnet fra 1800-tallet. Kabardinsk (kabardi) eller høytsjerkessisk og adygeisk eller lavtsjerkessisk er to viktige dialekter (regnes som separate språk i Russland). Språket har vært skrevet med russiske, arabiske og latinske tegn. De to språkvariantene er nært beslektet. I 1961 ble antallet kabardinsk talende i Sovjetunionen anslått til 180.000 og antallet adygisk-talende omkring 90.000.

 Diaspora 
Den tsjerkessiske diaspora har eksistert siden slutten av 1800-tallet, da mange muslimske tsjerkessere (tidligere hovedsakelig østeuropeisk ortodokse og romersk katolske) emigrerte eller ble tvangsflyttet til Det osmanske rike etter den etniske rensingen av tsjerkessere i Russland, også kjent som folkemordet på tsjerkessere.«Georgia Says Russia Committed Genocide in 19th Century». The New York Times. 20. mai 2011«Georgia Recognizes ‘Circassian Genocide’» . Civil Georgia. 20. mai 2011

Etter oppløsningen av Sovjetunionen har det vært friere bevegelse og mer kontakt over landegrensene, og det har blant etterkommere vært snakk om å vende tilbake. Noen kilder oppgir at det finnes 2,5 millioner etnisk tsjerkessere i Tyrkia (2014), 720.000 i Russland, 60.000 i Jordan, 80.000 i Syria og 3000 i Israel. I Jordan har tsjerkesserne vært privilegert og hatt gode relasjoner til kongehuset, mens i Syria har de vært undertrykt av Assads baath-regime. 

Det internasjonale tjserkesser forbund ble etablert i mai 1991 som en sammenslutning av de viktigste tsjerkesser-foreninger i Kaukasus, Tyrkia, Syria, Jordan, Europa og USA. Den første presidenten var Jurij Kalmykov, som senere ble justisminister i Russland. Forbundet spilte en merkbar rolle under krigen i Abkhasia 1992-1993.

Tsjerkessiske grupper finnes i Tyrkia, Israel (i Kfar Kama og Rihaniya siden 1880), Tyskland, Romania, Syria, Nederland, Jordan, Albania, Kosovo (inntil 1998 da de ble repatriert etter trusler fra Kosovos frigjøringshær), Serbia, Egypt (tsjerkesserne tjenestegjorde tidligere i mamelukkenes armeer), samt i New York og New Jersey i USA.

 Tyrkia 
Det er mye uklart om tsjerkessernes situasjon i det osmanske rikets sluttfase og etterfølgeren Tyrkia til rundt 1950. Tsjerkesserne i Tyrkia ble tildels stemplet som forrædere på grunn av enkelte tsjerkesseres motstand mot Atatürk (Mustafa Kemal) og hans regime. På 1990-tallet ble tsjerkessernes identitet som etnisk minoritet i Tyrkia styrket, samtidig med andre minoriteter blant annet kurdere, alevitter og lazer.

I det osmanske riket etablerte tsjerkesserne skoler og politiske organisasjoner, og aktivister reiste til det gamle hjemlandet i Kaukasus. Under den kalde krigen var det minimal kontakt mellom tsjerkessere i Tyrkia og i Sovjetunionen.. 

 Jordan 
Prins Ali av Jordan (1975), sønn av Hussein, ble oppdradd av tsjerkessere og dro i 1998 på en mye omtalt reise fra Amman til Kaukasus via Syria og Tyrkia. Prinsens livvakter var kledd i tradisjonelle tsjerkessisk krigerantrekk. Den jordanske kongefamiliens livvakt har vært tsjerkessisk siden monarki ble etablert på 1920-tallet; etterhvert har livvakten blitt mest seremoniell. Abdullahs ene bestemor var tsjerkessisk. I Jordan spiller den tsjerkessiske minoriteten en viktig rolle i handel og statsadministrasjonen. I Israel er det liten tsjerkessiske minoritet. Tsjerkesserne utgjør en urban middelklasse der anslagsvis 25.000 personer arbeider i forvaltning og militæret, og tsjerkesserne er godt representert i parlamentet.

 Referanser 

 Eksterne lenker 
 Den nordkaukasiske diaspora i Tyrkia, UNCHR

Kategori:Etniske grupper i Russland

Kategori:Etniske grupper i Tyrkia
Kategori:Kaukasus