Sarvāstivāda

Sarvāstivāda (sanskrit; devanāgarī: सर्वास्तिवाद, brahmiskrift: 𑀲𑀭𑁆𑀯𑀸𑀲𑁆𑀢𑀺𑀯𑀸𑀤) var en av de tidlige buddhistiske skolene. Navnet kan oversettes med «teorien om at alt eksisterer».

Skolen oppstod omkring 250 f.Kr. under regjeringstiden til keiser Aśoka. Skolen oppstod etter at Kashmir var blitt omvendt, og den kan ha vært et resultat av Aśokas misjonering i Gandhāra.

Skolen ble etter hvert delt opp i syv mindre skoler. Av disse fikk mūlasarvāstivādin stor innflytelse på tibetansk buddhisme. Klosterdisiplinen (vinaya) i Tibet er hentet fra mūlasarvāstivāda. De bar røde kapper, slik de også gjør i Tibet idag.

Store deler av skolens kanon er bevart i den tibetanske og den kinesiske buddhistiske kanon.

 Navnet 
 Ulike navneformer 

Ordet sarvāstivāda (सर्वास्तिवाद) er sanskrit og betyr «teorien om at alt eksisterer». På pāli er navnet sabbatthivāda (𑀲𑀩𑁆𑀩𑀢𑁆𑀣𑀺𑀯𑀸𑀤).

På tibetansk er navnet gzhi thams cad yod par smra ba las gyes pabdun (གཞི་ཐམས་ཅད་ཡོད་པར་སྨྲ་བ་ལས་གྱེས་པབདུན).

Den vanligste navneformen på tradisjonell kinesisk er 說一切有部. På pinyin er det shuōyīqièyǒu-bù.

På koreansk er navneformen 설일체유부 (hangul). Den uttales Seol ilche yu bu på McCune-Reischauer. På revidert romanisering av koreansk er uttalen Sŏl ilch'e yu bu.

På japansk er navnet setsu issai u bu (hepburn). Det skrives セツイッサイウブ (katakana).

På vietnamesisk er navnet Thuyết nhất thiết hữu bộ.

På thai er navnet Sonwattiwat (สรวาสติวาท).

Flere navn forekommer i den kinesiske buddhistiske kanon: 

ālíyémùluó sàpóxīdǐpótuō (阿離耶暮攞薩婆悉底婆拖), som er en transkripsjon av ārya mula-sarvāstivāda
 shuō yīqiè yǒu (說一切有), som er en forkortelse.
 sàwèi (薩衞)
 sàpódìpó (薩婆帝婆), sàbōduō (薩波多), sàpóduō (薩婆多), sàpóduō bù (薩婆多部), sàpóduō zōng (薩婆多宗), sàpóāsīdǐpótuō (薩婆阿私底婆拖) og sàpóāsīdǐpódì (薩婆阿私底婆地)
 yǒu bù (有部), yǒuzōng (有宗) og yǒubù zōng (有部宗)
 shuōyīn bù (說因部), som er en oversettelse av hetuvādinaḥ
 duōbù (多部)
 yīqiè yǒu (一切有), yīqiè yǒu bù (一切有部) og yīqiè yǔyán bù (一切語言部)

 Etymologi 
Det finnes ulike tolkninger av navnet. Den generelle konsensus er at det består av de tre delene sarva «alt» + asti «eksisterer» + vāda «vei», «tale», «lære» eller «teori».

De mente at alle fenomener (dharmaer), kinesisk: fǎ (法), har en virkelig eksistens. De analyserte disse dharmaer i fem grupper, som inkluderte 75 distinkte dharmaer (七十五法, qīshí wǔ fǎ):

 materielle faktorer (rūpāṇi, 色法, sèfǎ), 11 dharmaer
 sinnet (cittam, 心法, xīnfǎ), 1 dharma
 faktorer knyttet til sinnet (citta-saṃprayukta-saṃskārāḥ, 心所有法, xīn suǒ yǒu fǎ), 46 dharmaer
 faktorer som ikke er knyttet til sinnet (cittaviprayukta-saṃskārāḥ, 心不相應行法, xīn bùxiàng yìng xíng fǎ), 14 dharmaer
 ubetingede eller ikke-fenomenale dharmaer (asaṃskṛta dharma, 無爲法, wúwéi fǎ), 3 dharmaer

Yogâcāra-skolen utvidet denne listen til 100 dharmaer eller śatamdharma (百法, bǎifǎ), tibetansk: chos don lnga [chos mngon mdzod]).

I det 4. eller 5. århundre e.Kr. skrev den indiske yogācāra-filosofen Vasubandhu avhandlingen  Abhidharmakośakārikā (Toh. 4089) og kommentaren Abhidharmakośabhāṣya (AKS, Toh. 4090). På side 25c-d av AKS heter det at:

Dette stemmer også overens med den kinesiske betegnelsen shuōyīqièyǒu-bù (說一切有部) som betyr «sekten som hevder at alle ting eksisterer» eller «eksistens-sekten». Xuánzàng (玄奘, 602–664) brukte denne benevnelsen, da han i årene 656–659 e. Kr oversatte Abhidharma mahāvibhāṣaśāstra til kinesisk.

Sarvāstivāda var også kjent som hetuvāda (हेतुवाद) og hetuvādinaḥ, på kinesisk shuōyīn bù (說因部). Hetu (हेतु) betyr «årsaker». Dette indikerer at skolen la vekt på kausalitet og betingelser.

Skolen ble også omtalt som yuktivāda (युक्तिवाद). Dette navnet er avledet av yukti, som betyr «fornuft» eller «logikk». Dette viser til deres bruk av rasjonelle argumenter og syllogismer (to premisser og en konklusjon).

 Historie 
 Tidlig historie 

Theravādamunken K. L. Dhammajoti (f. 1949), som hadde spesialisert seg på 
sarvāstivādaskolens abhidharma, skrev:

Det har vært spekulert i om sarvāstivāda  var kjettere som ble utvist fra det opprinnelige buddhistiske klosterfellesskapet (sthaviravāda) under det tredje buddhistiske konsil omkring året 250 f.Kr. Ifølge denne tradisjonen ble skolen utvist fra oldtidsriket Magadha og flyttet deretter til det nordvestlige India.

Grunnleggeren av skolen var ifølge skolen selv en viss Rahula (羅怙羅, luóhùluó) eller Mahākātyāyanīputra (迦多衍尼子, jiāduōyǎnnízí).
Skolens egen tradisjon forteller om at den ble grunnlagt etter at munken Madhyāntika omvendte bystaten Kāśmīra. Kāśmīra hadde nære bånd med Gandhāra, og det har blitt argumentert for at skolen var et resultat av Aśokas misjonering i Gandhāra.

En tredje tradisjon sier at skolen ble opprettet i Mathura av patriarken Upagupta. Upagupta sies å ha vært den femte patriarken etter Mahākāśyapa, Ānanda, Madhyāntika og Śāṇakavāsin. I tradisjonen til chán betraktes han som den fjerde patriark; de teller ikke med Madhyāntika.

Kushriket 
Sarvāstivāda nøt beskyttelsen fra keiser Kanishka (omkring 127–150 e.Kr.). Han var keiser i Kushriket, og på denne tiden ble skolen i stor grad styrket. Den ble en av de mest dominerende sekter i det nordlige India for århundrer fremover. Den blomstret i det nordvestlige India, i det nordlige India og sentral-Asia. Derifra gikk dens doktriner videre til Kina, Korea og Japan, hvor de ble vidt studert.

Da sarvāstivādaskolen holdt en synode i Kashmir under regjeringstiden til Kanishka II (158–176 e. Kr.), ble Aṣṭagrantha (T. 1543) oversatt på nytt fra sanskrit. Originalen hadde nemlig gjennomgått revisjoner. Den reviderte oversettelsen ble kjent som Jñānaprasthānaśāstra (T. 1544) eller «grunnlaget for kunnskap»).

I tillegg vedtok synoden å omdanne den allerede nevnte Abhidharma mahāvibhāṣaśāstra (T. 1545) til en ortodoks autoritet. Tilhengerne av denne ortodokse skolen ble kalt vaibhāṣika, «de som foreslår forskjeller», eller «partikularistene». De hadde også to tekster (T. 1546 og T. 1547) som var to varianter av samme tekst.

Men i Gandhāra fantes det fortsatt retninger innen sarvāstivāda som holdt seg til den gamle Aṣṭagrantha. De skrev blant annet mange vibhaṣas (kommentarer) til den.
Enkelte «vestlige mestere» fra Gandhāra og Baktria hadde synspunkter som divergerte fra vaibhāṣika. De skapte i så måte en ny litteratur:

 Tattvasiddhiśāstra (T. 1646)
 Abhidharmahṛdaya (T. 1550) og dens to kommentarer, Abhidharma hṛdayaśāstra (T. 1551) og Saṃyuktābhidharma hṛdayaśāstra (T. 1552).
 Den ovennevnte Abhidharmakośakārikā (Toh. 1490) av Vasubandhu og dens mange kommentarer. Dette verket kritiserte noen av de ortodokse synspunktene til vaibhāṣika.

I det 5. århundre e. Kr. formulerte mesteren Saṃghabhadra, en robust respons til denne nye kritikken. Resultatet ble Abhidharma nyāyānusāraśāstra (T. 1562). 

Tarimbekkenet
Da den kinesiske pilegrimmen Xuánzàng (玄奘, 602–664) besøkte bystaten Kucha i Tarimbekkenet i året 630 e.Kr., mottok han gunstene til Suvarṇadeva, sønn og etterfølger til Suvarṇapuṣpa, sarvāstivāda-kongen av Kucha.

Xuánzàng skildret mange detaljer om egenskapene til Kucha. Han besøkte trolig også Kizilgrottene. Han skrev at folkene i Kucha tilhørte sarvāstivāda:, also available in: 

 Underskoler 
Sarvāstivāda var en utbredt gruppe, og der var mange underskoler opp gjennom dens historie. De mest innflytelsesrike var vaibhāṣika og sautrāntika.

Cox et al (1998) skrev:

[V]i må, i utgangspunktet, differensiere den opprinnelige sarvāstivāda som oppstod i Mathura, fra kaśmīri vaibhāṣikas, de vestlige mestere fra Gandhāra og Baktria (dārṣṭāntika-sautrāntika) som også ble omtalt som bahirdesaka, aparāntaka og pāścāttya, og mūlasarvāstivāda. Ettersom de ulike gruppene påvirket hverandre, dannet endog disse underskoler ofte ingen homogene grupper. 

Vaibhāṣika

Vaibhāṣika ble dannet av tilhengere av abhidharma mahāvibhāṣaśāstra (MVŚ) under konsilet i Kashmir. Siden den gangen var den en ortodoks hovedstrøm av sarvāstivāda i Kāśmīra og delvis utenfor. Vaibhāśika hadde det mest «omfattende byggverk av doktrinær systematikk» blant de tidlige buddhistiske skolene. Den var høyst innflytelsesrik i India og hinsides.A Study of the Abhidharmahṛdaya: The Historical Development of the Concept of Karma in the Sarvāstivāda Thought. PhD thesis by Wataru S. Ryose. University of Wisconsin-Madison: 1987 pg 3 Changwan Park skrev i 2007: «[M]an finner ikke noe sted en kropp av doktriner som er så organisert eller så komplett som deres ... Faktisk har ingen annen konkurrerende skoler noen ganger kommet i nærheten av å bygge et såpass omfattende byggverk av doktrinær systematikk som vaibhāśika.»

K. L. Dhammajoti skrev:

Vaibhāśika blir også omtalt i MVŚ som «ābhidharmikaene», «sarvāstivāda teoretikerne» og «mestrene fra Kāśmīra». I andre tekster blir de omtalte som yuktavāda (læren om logikk) og hetuvāda (læren om årsaker).

Vaibhāṣika så på seg selv som den ortodokse sarvāstivādatradisjonen, og de forsvarte teorien om at «alt eksisterer» (sarvām asti). Dette er læren om at alle dharmaer, fortidige, nåtidige og fremtidige, eksisterer. Læren har blitt beskrevet som en eternalistisk teori om tid. 

Mens vaibhāṣikas hevdet at dharmaene i alle tre tider eksisterer, hevdet de at bare de nåværende dharmaer har «effektivitet» (karitra). Slik fungerer det nåværende annerledes enn fortiden og fremtiden.

Forskjellige sarvāstivādatenkere hadde forskjellige idéer om hvordan denne teorien skal bli forstått. MVŚ skisserer fire fortolkninger av de «fire store ābhidharmikaer av sarvāstivāda»: Dharmatrāta, Buddhadeva, Vasumitra og Ghoṣaka.

Doktrinene til sarvāstivāda inkluderer teorien om samtidighet (ksanika), sammenslåing (samprayukta) og kausal samtidighet (sahabhu), betingelseshet (hetu og pratyaya), en unik presentasjon av den spirituelle veien (marga), og andre. Disse doktriner er alle ved sammen med prinsippet om at «alt eksisterer». Denne aksiomiske læren holder den større bevegelsen sammen når de presise detaljer til andre doktriner trues.

For å forklare hvordan en dharma forblir den samme og likevel gjennomgår forandring mens den går gjennom de tre tider, hevdet vaibhāṣika at dharmaene har en konstant essens (svabhāva) som vedvarer gjennom de tre tider. Begrepet ble også identifisert som et unikt kjennetegn eller en egen karakteristikk (svalaksana) som differensierer en dharma og forblir uforanderlig gjennom dets eksistens.

Svabhavas ekisterer substansielt (dravyasat) i motsetning til de tingene som består dharmaer og således bare har en nominell eksistens (prajñaptisat).

 Dārṣṭāntika og Sautrāntika 

Sautrāntika («de som opprettholder  sūtraene»), også kjent som Dārṣṭāntika, fremmet ikke mahāvibhāṣa śāstra (MVŚ) men de buddhistiske sūtraer som autoritative.  

Allerede under dagene til MVŚ, på tiden for de tidlige Dārṣṭāntikamunkene Dharmatrāta og Buddhadeva, eksisterte det en skole av tenkning innenfor sarvāstivāda som var uenige med de ortodokse synspunkter.

Disse gruppene ble også kalt «de vestlige mestere» (pāścātya), «de utenlandske mestere» (bahirdeśaka), «mestrene utenfor Kaśmīra» og «de Gāndhāriske mestere»). De studerte de samme abhidharmatekstene som de andre sarvāstivādatilhengerne, men på en mer kritisk måte. I følge K. L. Dhammajoti, avviste de til slutt sarvāstivādalæren om at «alt eksisterer».
De som avviste den aller viktigste sarvāstivādalæren, sammen med andre nøkkelkonsepter i vaibhāṣika, ble kjent som sautrāntika («de som bygger på sūtraene»).  Sautrāntikaene forfattet sine egne Abhidharmamanualer, slik som Abhidharmahṛdaya. Den senere buddhistiske tradisjonen pramāṇa, som ble grunnlagt av munkene Dignāga og Dharmakīrti, er også assosiert med sautrāntika.

Den aller viktigste sautrāntika var Vasubandhu (ca. 350–430), en innfødt fra Puruśapura i Gandhāra. 
Han er forfatteren av Abhidharmakośakārikā og dens kommentar. Han konverterte senere til Yogācāra-skolen.

Vasubandhu's Kośa førte til en kraftig reaksjon fra hans samtidige, vaibhāṣikamesteren Saṃghabhadra. Han brukte 12 år på å komponere Nyāyānusāra. Dette er en kommentar til Vasubandhu's vers for å motbevise hans synspunkter og også synspunktene som ble fremmet av sautrāntikamunken Sthavira Śrīlāta og hans elev Rāma. 

Kośa ble Abhidharmateksten par excellence i både indo-tibetansk buddhisme og østasiatisk buddhisme, og er fortsatt den primære kilde for Abhidharmastudier.

Mūlasarvāstivāda

Det er mye usikkerhet om forholdet mellom skolen mūlasarvāstivāda (rot-sarvāstivāda) og de andre. Mūlasarvāstivāda var innflytelsesrik i å utbre sin mūlasarvāstivāda vinaya, deriblant i Tibet. Mūlasarvāstivāda var også innflytelsesrik i Indonesia på 600-tallet, noe som ble notert av Yìjìng (義淨, 635–713).Coedes, George. The Indianized States of South-East Asia. 1968. p. 84

Flere teorier har blitt foreslått:

  Den østerrikske filologen Erich Frauwallner (1898–1974) hevder at mūlasarvāstivāda var fellesskapet i Mathura, som var uavhengig fra sarvāstivādia i Kaśmir. Ifølge Bhikkhu Sujato har denne teorien «bestått tidens prøve».
 Den franske indologen Étienne Paul Marie Lamotte (1903–1983) mente at mūlasarvāstivāda vinaya var en sen samling fra Kaśmīr. 
 Den engelske buddhologen Anthony Kennedy Warder (1924–2013) antydet at mūlasarvāstivāda var en sen gruppe som samlet en vinaya og Saddharmasmṛtyupasthānasūtraen. (Toh. 287)
 Den japanske indologen Fumio Enomoto hevder at sarvāstivāda og  mūlasarvāstivāda var det samme. 
 Willemen, Dessein og Cox hevder at denne gruppen i virkeligheten var sautrāntika som hadde omdøpt seg selv i de senere årene av sarvāstivāda's historie.

Tekster
Klosterdisiplinen
Sarvāstivādavinaya (षर्व्स्तिव्दविनय) er navnet på de regler og lover (vinaya) som eksisterte innenfor klosterfellesskapet (sangha) til  sarvāstivāda. Det er også navnet på en tekstsamling som tilsvarer vinaya pitaka i pālikanonen til Theravādaskolen. Denne tekstsamlingen er bare blitt bevart i den kinesiske buddhistiske kanon i form av en oversettelse som ble påbegynt av Kumārajīva i årene 404–405 e.Kr. og som avsluttet av Vimalākşa like etter år 409. e.Kr. Den kinesiske oversettelsen bærer tittelen 十誦律 (shí sòng lǜ), «de ti resitasjoners vinaya», og består av 61 bokruller.Taishō Shinshū Daizokyō, bind 23, tekt nr 1435

Sarvāstivāda hadde sin utbredelse i det nordlige India, i det nordvestlige India og i Sentral-Asia.

Klosterreglene til denne skolen ble også praktisert i området omkring Yangtze i Kina, og lenger sør.

 Abhidharma
Sarvāstivādaskolen hadde sine egne abhidharmatekster. De syv bøkene med Abhidhamma i Abhidhamma pitaka til theravāda er:

 Dhammasaṅgaṇī
 Vibhaṅga
 Dhātukathā
 Puggalapaññatti
 Kathāvatthu
 Yamaka
 Paṭṭhāna

De syv tekstene til sarvāstivā er:

 Sangītiparyāyapāda («å resitere sammen»), skrevet av Śāriputra eller Mahākauṣṭhila (T. 1536)
 Dharmaskandha («samling av dharmaer»), skrevet av Maudgalyāyana eller Śāriputra (T. 1537)
 Dhātukāyapatha («grupper av elementer»), skrevet av Vasumitra eller Pūruṇa (T. 1540)
 Prajñāptiśāstra («avhandling om benevnelser»), skrevet av Mahākātyāyana (T. 1538)
 Vijñānakāya («kroppen av bevissthet»), skrevet av Devaśarman (T. 1539)
Prakaraṇapādaśāstra («eksponering»), skrevet av Vasumitra (T. 1541–T. 1542)
 Jñānaprasthānaśāstra («grunnlaget for kunnskap») (T. 1543–T.1544)

I kinesisk buddhisme kalles dette for «syv avhandlinger» (七論, qīlùn). De seks første er seks ṣaḍpāda śāstras (六足論, Liù zúlùn), også omtalt som Liù fēn āpítán (六分阿毘曇).

Jñānaprasthâna (den syvende) etterfølger dem alle i relativ kronologi. Den inntar den viktigste plassen, mens de andre seks er supplementer til den. I årene 800–812 sammenlignet Yaśomitra (稱友, Chēngyǒu) Jñānaprasthâna med kroppen til et vesen, mens de andre seks var dens føtter (pādas).

Tekstene er oppsummert i ovenstående kronologiske orden av Willemen et. al (1998).   Erich Frauwallner var uenig i plasseringen av tekst nr 4 og 5.

 Noter 

 Referanser 
BuddhistDoor
Dhammajoti, side 55
Dhammajoti, side 56
Dhammajoti, side 57
Dhammajoti, side 70
Dhammajoti, side 73
Dhammajoti, side 74
Dhammajoti, side 75
Dhammajoti, side 76
Dhammajoti, side 77
Dhammajoti, side 110
DDB 1997
DDB 2001
DDB 2002
DDB 2003
DDB 2015
Frauwallner 1996
Gethin 1998, side 55-56
Grousset 1970, side 99
Kaluphana 1975, side 42-43
Kaluphana 1992, side 128
Waugh
Park 2007, side 2
Poussin 2014, s. 808
Padmakara Translation Group
Prebish, side 42-43
Varma
Westerhoff 2018, side 61
Westerhoff 2018, side 63
Westerhoff 2018, side 73
Willemen 1998
Willemen 1998, side 103
Willemen 1998, side 19
Willemen 1998, side 160-229
Willemen 1998, side 171-175
Wisdomlib 2024
Wisdomlib 2024
Taishō Shinshu Daizokyo, bind 26, tekst nr 1536
Taishō Shinshu Daizokyo, bind 26, tekst nr 1537
Taishō Shinshu Daizokyo, bind 26, tekst nr 1538
Taishō Shinshu Daizokyo, bind 26, tekst nr 1539
Taishō Shinshu Daizokyo, bind 26, tekst nr 1540
Taishō Shinshu Daizokyo, bind 26, tekst nr 1541
Taishō Shinshu Daizokyo, bind 26, tekst nr 1542
Taishō Shinshu Daizokyo, bind 26, tekst nr 1543
Taishō Shinshu Daizokyo, bind 27, tekst nr 1544
Taishō Shinshu Daizokyo, bind 27, tekst nr 1545
Taishō Shinshu Daizokyo, bind 28, tekst nr 1546
Taishō Shinshu Daizokyo, bind 28, tekst nr 1547
Taishō Shinshu Daizokyo, bind 28, tekst nr 1550
Taishō Shinshu Daizokyo, bind 28, tekst nr 1551
Taishō Shinshu Daizokyo, bind 28, tekst nr 1552
Taishō Shinshu Daizokyo, bind 28, tekst nr 1562
Wogihara 1932-1936

Kilder