Metafysisk poesi

Metafysisk poesi (engelsk metaphysical poetry) er betegnelsen på en strømning innen engelsk litteratur i barokktiden på 1600-tallet.

Representantene for retningen deler interessen for filosofiske spørsmål, men «metafysisk» skal i denne sammenhengen ikke forstås som adjektivet til metafysikk, men som en vilkårlig, negativt ladet beskrivelse som en av retningens hovedkritikere, Samuel Johnson, framsatte i verket The Lives of the Poets (1744). De metafysiske poetenes fremste temaer er religion og kjærlighet, og behandles ofte i monologer, gjennom diskusjoner, i samtaler med en utro elsker, med Gud eller med allegoriske figurer som Døden. Det ble brukt ordspill, oksymoroner, paradokser, og spesielt en retorisk figur som i England ble kalt metaphysical conceits etter det italienske concetto («innfall»). Conceits  var utvidede, usannsynlige og utbroderte metaforer som kunne prege et helt dikt og som fungerer som en form for paradokser ved at en sammenligning som til å begynne med virker helt latterlig, tilslutt framstår som fullstendig logisk og sammenhengende. 

Andre kjennetegn på stilen er en ufullstendig syntaks, metriske uregelmessigheter og en uformell måte å uttrykke seg på.

De mest betydelige metafysiske poetene var:
 John Donne
 George Herbert
 Andrew Marvell
 Thomas Traherne
 Henry Vaughan
 Richard Crashaw
 Thomas Carew
 Abraham Cowley
 John Cleveland
 Francis Quarles 

På 1900-tallet ble de metafysiske poetene forbilder for de engelskspråklige modernistene, for eksempel T. S. Eliot som i 1921 skrev et essay om påvirkningen fra metafysisk poesi. 

 Litteratur 
 Metaphysical Poetry. Med introduksjon og merknader av Colin Burrow. London: Penguin. (ISBN 0-140-42444-X)

 Eksterne lenker 
  Metafysiske poeter

Kategori:Engelsk litteratur
Kategori:Lyrikk
Kategori:Litterære bevegelser