Horg (kult)

Horg (norrønt hǫrgr, flertall hǫrgar) er en norrøn betegnelse på et offersted eller en form for alter i førkristen tid i Norden.Lind, Idar: Norrøn mytologi frå A til Å. Side 107 I likhet med «hov» viser det til et kultsted. Men «horg» kan også bety «haug» eller «steinrøys»,Steinsland, Gro (2005): Norrøn religion, side 284 og kanskje «firkantet fjell med bratte sider».Øyvind Arntsen og Knut Reidar Andresen: «Kultplasser», NRK 14. juni 2012 Moderne forskning viser imidlertid at ordet betyr omtrent «ved en fjellpassasje» og at det med «haug» eller «steinrøys» må være feil.

Kildene er uklare om hvordan en horg så ut, og hvordan ritualene artet seg. «Hov» (fra norrønt hof) er språklig sett det samme som tyske Hof («bondegård»), og går ofte igjen i norske og islandske stedsnavn. En grov forenkling er at «horg» var ritualer som ble utført utendørs, og «hov» innendørs, men dette skillet må ikke oppfattes absolutt, ettersom Snorre Sturlason kaller Vengolv, åsynjenes hall, for «horg», mens «hov» kunne også ligge i det fri. Problemet med et klart skille er at begrepene tidvis brukes om hverandre. I Voluspå nevnes det at «horg og hov høyt tømret» siden tidenes morgen.

Under arkeologiske utgravninger på et areal på Ranheim i Trondheim i 2010 ble det gjort funn av et førkristent anlegg tolket som et kultsted, et «ve», der det også var en kunstig steinsamling tolket som en horg.

 Etymologi 
Begrepet «horg» stammer fra urgermansk *harruga-, beslektet med indoeuropeisk *kar-, *ker-, «hard»; ordet foreslås beslektet med det norske ordet «hard» og gammelengelsk hearg, «hedensk tempel»; samt gælisk carn, «steinhaug», moderne engelsk cairn.Store norske leksikon (2005-07): «cairn» i Store norske leksikon på snl.no. Hentet 27. mars 2025 fra  

Det kan også gjenfinnes i gammelhøytysk haruc (flertall harugâ) og gammelengelsk hearg (flertall heargas) kan gjenfinnes i stedsnavn som Harrow, i dag en bydel i London med betydningen «hellig sted».Simek (2007): Dictionary of Northern Mythology, side 156 I Sverige ble formen harge benyttet, mens dansk benyttet harr, antagelig gjenfunnet i det nåværende navnet Hareskoven. Den tidligere skovrider<ref>[https://ordnet.dk/ddo/ordbog?query=skovrider «skovrider», ordnet.dk]</ref> Einar Laumann Jørgensen tolket forstavelsen «hare» i «Hareskoven» som «harre», og tegnet opp de restene han mente å ha funnet av horg i skogen. Disse tolket han også som astronomiske peilepunkter.E. Laumann Jørgensen: «Kvadrater og astro-anlegg», Historisk forening for Værløse kommune</ref> Ved Sumba på Færøyene finnes en lokalitet kalt Hørg. I Norge finnes stedsnavnet Horg.
Jacob Grimm nevner i verket Deutsche Mythologie («tysk mytologi») ordet haruc, og at det kan oversettes med blant annet de latinske begrepene fanum, delubrum («tempel», «helligdom»), lucus, nemus («lund») og det greske ordet temenos («hellig grunn»). Teksten nemus plantavit: forst flanzôta, edo haruc, edo wihDiut. 1, 492 («han plantet en lund eller haruc [horg] eller wih [ve]») var ifølge Grimm et tegn på at haruc i likhet med wih opprinnelig betydde «hellig lund». I det angelsaksiske diktet Beowulf finnes ordet heargtrafum.Beowulf 349 Britt-Mari Näsström mener dette tyder på at horgen var en gammel form for kultplass, og oversetter heargtrafum som «horgteltet», hvor folk ofret i håp om å unnslippe uhyret Grendel.Näsström, Britt-Mari (2001): Blot, side 87

I det frankiske lovverket Lex Ribuaria fra første halvdel av 600-tallet<ref>[https://geschichtsquellen.de/werk/3315 «Lex Ribuaria», geschichtsquellen.de] virker det som ordet *harag viser til en innhegning av hasselgreiner rundt møteplassen.Was a *harguz a heap of stones, a slab, a crag or a mountain?]</ref> Ved landsbyen Harreby i nærheten av Ribe i Sønderjylland ligger en gravplass datert til 4. årtusen f.Kr.«Harreby» Navnet Harreby ble skrevet som Harghby i 1206, og dette viser til «horg».<ref>[https://www.scup.com/doi/10.18261/9788215067810-25-03#sec-1 The case of Harreby, Jutland

 Opprinnelse 
Ordet «horg» var i allmenn bruk i vikingtiden og tidlig middelalder. Flere kilder understreker den religiøse funksjonen, mens enkelte henviser til en steinsetting hvor det antagelig også var oppstilt former for gudestatuer. Det synes som om det enkelte steder ble reist en bygning rundt horgen, men det virker som de fleste sto i det fri. Selve steinsettingen ble antagelig benyttet til ofringer, for eksempel slaktoffer for dyr,Brink, Stefan (1999) side 37 selv om enkelte forskere har diskutert muligheten for menneskeofringer i norrøn tid.Näsström, Britt-Mari (2001): Blot, side 35ff

Kildene forteller også at horgen ble farget rød av blodet fra ofringen. I Eddadiktet Hyndluljod sier gudinnen Frøya om sin yndling Ottar:
Han bygde meg en horg
stablet av steiner
nå alle steiner
glinser som glass.
Han rødfarget det på nyttmed blod av naut.
Ottar har alltid trodd
på gudinner.Näsström, Britt-Mari (2001): Blot, side 86
</poem>

En ikke ulik formulering finnes i Heidreks saga hvor kongen i Alfheim, Alf, nevnes som den som «rødfarget horgen» under et diseblot.

Det norrøne diktet Voluspå forteller at æsene i den mytologiske urtiden bygde «horg og hov». Dette gjelder også for vanene før vanekrigen: «Hov og horger har han (Njord) i mengde, men er ikke født hos æser».

Snorre forteller i Gylvaginning at «horg» (unntaksvis?) kunne forstås som en bygning: «Dei bygde ein annansal og; det var Horg, som gydjene (åsynjene) åtte. Det var eit særs fagert hus; folk kallar det Vengolv.»Edda (Den eldre Edda og Den yngre Edda), Det Norske Samlaget 2002. Side 285Näsström mener at Vangolv kan tolkes som «det vennlige huset» eller eventuelt noe som tilhører vanene, Blot (2001) side 87 I sin oversettelse fra 1902 kommenterte den islandske filologen Finnur Jónsson at en horg måtte bety hus, kanskje da helst et «tempel for gudinnene».Den yngre Edda , oversettelse av Thøger Larsen, (1928), som gjentar Finnur Jónssons konklusjon i avsnittet «Anmærkninger fra Finnur Jónsson». Den norske religionshistorikeren innenfor norrøn mytologi, Gro Steinsland, nevner Jónssons oppfatning av horg som et begrep tilknyttet helligsteder for kvinnelige guddommer, men slår fast at de også ble benyttet for mannlige guddommer, jfr. stedsnavn som Odinshorg og Torshorg i Sverige.

Med støtte fra den danske arkeologen Olaf H. Olsen (1966) synes det som om horgen var en betegnelse på en steinsatt helligdom utendørs med eventuelt kultbilder oppstilt, og i enkelte tilfeller har det opprinnelige enkle kultstedet fått en overbygning som beskyttelse og således blitt en bygning, det vil si hov. Antagelig var ritualene hovedsakelig like uansett betegnelse ettersom de hyppig nevnes i kildene som et par, «horg og hov». Det også var sannsynlig med store lokale variasjoner i utformingen av horgen som helligdom, noe som har årsak i forskjellene i lokale tradisjoner og økonomiske ressurser.

 I kildene 
Begrepet horg er benyttet tre ganger i dikt i Den eldre Edda. Tidlig inn i det komplekse diktet Voluspå, beskriver volven at tidlig i den mytologiske tid kom gudene sammen og gjorde «horg og hov»:
<poem>
Æsene møttes
på Idavollen,
de som horg og hov
høyt hamret;Steinsland & Sørensen: Voluspå. Vers 7, side 11. Kun første halvdel er gjengitt her.

I diktet Vavtrudnesmål i Den eldre Edda går Gagneråd (Odin i forkledning) inn en kunnskapslek med jotnen Vavtrudne. Han spør jotnen om vaneguden Njord kommer ifra, for selv om han hersker over mange hov og horger var han ikke oppvokst blant æsene:
Kor Njord kom inn
mellom åsa-sønum
– horger og hov
han hev i mengd –
men ver kje hjå æser alen.Den eldre og Den yngre Edda, vers 38, side 54

I Eddadiktet Hyndluljod snakker gudinnen vennlig om sin favoritt Ottar (se over) fordi han dyrket henne så trofast ved sin horg. Denne er bygd av stein og farget rød av offerblod.

I Landnåmabok fortelles det om Aud som var kristen, men likevel holdt ætten hennes horg. En tilsvarende referanse fra religionsskiftet finnes i det faste uttrykket «brenne hov» og «bryte ned horg», noe som også er en bekreftelse av at førstnevnte var bygd i tre og sistnevnte i stein. Dette kommer til uttrykk i Olav Tryggvasons saga hvor kongen «bryte ned og brenne hov og horg». I Flateybok fortelles det om Olav den helliges kristning: «både hamrer og horger, vann og tre og alt annet blot.» Her kobles «horg» til «hamrer» som antagelig betyr «fjellhammer», «klippefremspring». Senere dukker sammenstillingen «haug og horg» opp, som i Sverres saga hvor det står at «vi skal ikke ofre til hedenske guder og ikke til haug eller horg.» Forbudet dukker også opp i lovtekster, blant annet Gulatingsloven: «Om en mann bygger (...) haug eller hov og kaller det horg...»

Ritualer 
Under en offerseremoni fungerte en horg antagelig som alter hvor det kunne plasseres en skål til å samle opp blodet fra offerdyr. Dyreofringer til maktene var vanlig praksis, men ritualene rundt omtales sjeldent i kildene. Det fremgår dog at man ved blot dyppet blóthlauth (et bunt kvister) i blodet, og deretter skvettet blod på de fremmøtte som del av en kultisk innvielse.

 Referanser 

 Litteratur 
 Brink, Stefan (1999): «Fornskandinavisk religion – förhistoriska samhälle». I Schjødt, Jens Peter (red.): Religion och samhälle i det förkristna Norden. ISBN 87-7838-458-3
 Edda (Den eldre Edda og Den yngre Edda) i Ivar Mortensson-Egnunds oversettelse, Det Norske Samlaget 2002. ISBN 82-521-5961-3
 Grimm, Jacob (overs. av James Steven Stallybrass, 1883): Teutonic Mythology. Bind II. London: George Bell and Sons.
 Lind, Idar (2007): Norrøn mytologi frå A til Å. Oslo: Samlaget, 2. utg. ISBN 978-82-521-7141-9
 Näsström, Britt-Mari (2001): Blot. Tro og offer i det førkristne Norden. Oslo. ISBN 82-530-2146-1
 Snorre Sturlason: Heimskringla (Snorres kongesagaer), Oslo 6. utg. 2003. ISBN 82-05-31464-0
 Steinsland, Gro (2005): Norrøn religion : Myter, riter, samfunn. Oslo. ISBN 82-530-2607-2
 Steinsland, Gro & Sørensen, Preben Meulengracht (1999): Voluspå. Oslo. ISBN 82-530-2136-4

Kategori:Norrøn mytologi