Damen med hermelinen

Damen med hermelinen også kalt Damen med røyskatten (italiensk: Dama con l'ermellino) er et maleri av Leonardo da Vinci, fra omkring 1489–1490. Kvinnen på bildet er identifisert som Cecilia Gallerani, og ble sannsynligvis malt på et tidspunkt hun var elskerinnen til Ludovico Sforza, hertugen av Milano samtidig som Leonardo var i tjeneste hos hertugen.

Maleriet er et av bare fire kvinneportretter malt av Leonardo, de andre er Mona Lisa, Ginevra de' Benci og La Belle Ferronière. Det er utstilt i Czartoryski Museum, Kraków, Polen og det anføres i museumsguiden at det er det første virkelige moderne portrettet. Da det ble stilt ut i The Museum of Fine Arts, Houston, ble det beskrevet som «signaliserer et gjennombrudd innen kunsten for det psykologiske portrettet».Leonardo da Vinci og Polens prakt   , utstilling 17. februar 2003

 Subjekt og symbolisme 
Det lille portrettet som vanligvis kalles Damen med hermelinen ble malt med olje på tre av Leonardo da Vinci. På den tiden det ble malt var bruken av oljemaling relativt nytt i Italia, da det først ble introdusert på 1470-tallet. Leonardo var en av kunstnerne som tok i bruk det nye middelet og var dyktig på å utnytte dets kvaliteter. Modellen er blitt identifisert med nokså stor sikkerhet til å være Cecilia Gallerani som var elskerinnen til Leonardos oppdragsgiver, Lodovico Sforza, kjent som Lodovico il Moro.M. Kemp, oppføringen for Damen med hermelinen under utstillingen Circa 1492: Kunst i oppdagelsestiden (Washington-New Haven-London) s. 271f, angir «identifikasjonen av modellen i dette  maleriet som Cecilia Gallerani er rimelig sikkert;» Janice Shell og Grazioso Sironi, «Cecilia Gallerani: Leonardos Dame med en hermeline» Artibus et Historiae 13 No. 25 (1992:47-66) diskuterer forløpet til denne identifikasjonen siden det først ble foreslått i .

Da portrettet ble malt var Cecilia omtrent seksten år gammel. Hennes familie var stor og var verken rik eller adelig. Faren hennes tjente en tid ved hertugens hoff. Cecilia var kjent for sin skjønnhet, akademiske evner, og poesi. I en alder av ti år ble hun forlovet med en ung adelmann av huset Visconti, men ekteskapet ble det ikke noe av. Cecilia ble elskerinnen til hertugen og fikk en sønn med ham, men han valgte å gifte seg med en mer adelig jente, Beatrice d'Este.Hvem var Cecilia Gallerani?, Barbara Fabjan & Pietro C. Marani, Utstillingsmateriell, 15. oktober 1998

Maleriet er i halvfigur, der kroppen til den unge kvinnen er vendt trekvart mot hennes høyre side, men hennes ansikt er vendt til venstre for henne. Blikket hennes er verken rettet rett fram, eller mot den som ser på, men mot en "tredje person" utenfor bildets ramme. I sine armer holder Cecilia et lite hvitt dyr som er beskrevet i maleriets tittel som en «hermelin», men som bedre kan beskrives som en fritte (ilder). Cecilias kjole er forholdsvis enkel, noe som avslører at hun ikke er en adelskvinne. Håroppsetning hennes, kjent som en coazone, holder håret hennes glatt inntil hodet med to hårbånd bundet til hver side av ansiktet og en lang flette bak. Håret hennes blir holdt på plass av en florlett slør med en vevd bord av gullvevde tråder, et svart bånd og et futteral over fletten.Kommentarer til et portrett: Damens kjole og hårstil , Grazietta Butazzi, Utstillings materiell, 1998

Det er flere tolkninger av betydningen av hermelinen i portrettet. Hermelinen, en røyskatt i sin vinterdrakt, var et tradisjonelt symbol for reinhet fordi det ble trodd at en hermelin heller ville dø enn å søle til sin hvite drakt:Sax, Boria (2001): The Mythical Zoo: an encyclopedia of animals in world myth, legend, and literature, s.v. «Beaver, porcupine, badger and miscellaneous rodents». Leonard moret seg selv ved å sette sammen et bestiarium i alderdommeren; i det skrev han
<blockquote>MODERASJON «Hermelinen viser en moderasjon ved aldri å spise mer enn en gang pr. dag, og den ville heller la seg fange av jegere enn å søke tilflukt i en skitten hule, for ikke å skitne til sin reinhet»;Beck, James: «The Dream of Leonardo da Vinci» i: Artibus et Historiae 14 No. 27 (1993:185-198) s. 188; Beck legger til, «kunstneren etterlot et bilde sammen med sitt skrevne utsagn — det berømte Portrettet av en dame med hermelin» (Czartoryski Collection, Cracow)</ref></blockquote>
og han repeterer det i en annen notis, «Moderasjon begrenser alle laster. Hermelinen foretrekker å dø enn å skitne seg.»Beck 1009:191.
Hermeliner ble holdt som kjæledyr hos aristokratiet og dens hvite pels ble brukt på kantene til den aristokratiske bekledningen. For Ludovico il Moro hadde hermelinen også en personlig betydning i det han ble medlem av Hermelinsordenen i 1488 og brukte den som et personlig emblem.Rona, A.: «l'investitura di Lodovico il Moro dell'Ordine dell'Armellino» i: Archivio Storico Lombardo 103 (1979:346-58; som politisk allegori, se Pedretti, C.: «La Dama dell'Ermellino come allegoria politica», Studi politici in onore di Luigi Firpo I, Milan 1990:161-81, begge kommentert av Sullivan, Ruth Wilkins: «Three Ferrarese Panels on the Theme of 'Death Rather than Dishonour' and the Neapolitan Connection» i: Zeitschrift für Kunstgeschichte 57.4 (1994:610-625) s. 620 og note 68. Forbindelsene mellom hermelinen og Cecilia kan referere til hennes reinhet og status som elskerinne. Alternativt, kan hermelinen være et ordspill på navnet hennes fordi det greske ordet for hermelin er galay. Dette ville stemme med Leonardos plassering av en einebusk bak figuren i hans portrett av Ginevra de' Benci med referanse til hennes navn. Gitt at Gallerani fødte en sønn erkjent av Lodovico i mai 1491, og forbindelsen mellom røyskatter og graviditet i den italiensk renessanse kulturen, er det også mulig at dyret symboliserer Cecilias graviditet.Musacchio, Jacqueline: «Røyskatter og graviditet i renessanse Italia» i: Renaissance Studies 15 (2001): 172-187. I tillegg, har det blitt spekulertGodse, Tracy: «Hermeling eller ilder?» FerretsMagazine.com i at dyret i malerier synes ikke å være en hermelin, men en hvit ilder, en favorittfarge i middelalderen ettersom det var lettere å se et hvitt dyr i en tjukk undervegetasjon.

Som i mange av Leonardos malerier, består komposisjonen av en pyramidespiral og modellen er fanget i bevegelsen når hun beveger seg til venstre, noe som reflekterer Leonardos livslange opptatthet med dynamikken i bevegelser. Trekvart portrettet i profil var en av hans nyvinninger. Il Moros hoffpoet, Bernardo Bellincioni, var den første som foreslo at Cecilia sitter som om hun lytter til noen som snakker som ikke er synlig på bildet.

Verket viser spesielt Leonardos ekspertise i å male den menneskelige formen. Den utstrakte hånden til Cecilia var malt med mange detaljer. Leonardo maler hver enkelt kontur av hver fingernegl, hver rynke rundt hennes knoker, og til og med utbuling av senen i hennes bøyde finger.

 Bevaring Damen med hermelinen har blitt detaljert undersøkt i laboratorium. Først i laboratorier i Warszawa hvor funnene ble publisert av K. Kwiatkowski i 1955. I 1992, ble maleriet undersøkt og restaurert ved Washington National Gallery Laboratories under ledelse av David Bull.

Maleriet er malt med olje på en tynn treplate av valnøtt, omtrent 4 til 5 mm tykt som var grunnet med et lag hvit gesso og et lag brunaktig undermaling.Bevaring og vitenskapelige undersøkelser, David Bull Platen er i god forfatning bortsett fra et område oppe på venstre side av bildet. Størrelsen har aldri blitt endret, noe som en smal umalt stripe rundt alle fire sidene av maleriet beviser. Bakgrunnen har blitt overmalt med et tynt lag ikke avpasset svartmaling, sannsynligvis mellom 1830 og 1870, da det skadede hjørnet ble restauret. Det har blitt antydet at det var Eugène Delacroix som malte bakgrunnen. Den tidligere fargen på bakgrunnen er en blålig grå.

Røntgen og mikroskopisk analyse har avslørt et prikkete omriss tegnet med trekull på den grunnede overflaten, en teknikk Leonardo lærte i studioet til Verrocchio.<ref name="Bull"> David Bull, To portretter av Leonardo: "Ginevra de' Benci" og "Damen med hermelinen " Artibus et Historiae 13 No. 25 (1992:67-83), pp 76ff. Røntgen har også avslører at Leonardo hadde planlagt å omgi figuren med en bue eller et vindu, men skiftet mening.

Overflaten på maleriet avslører at bortsett fra det svarte i bakgrunnen, og noe slitasje på grunn av reingjøring, er maleriet nesten helt fra mesterens hånd. Det har vært noe retusjering av modellens trekk med rødt, og kanten av sløret med okerfarge. Noen forskere tror at det også har vært gjort noe retusjering seinere med hånd. Leonardos fingeravtrykk har blitt funnet på overflaten av malingen noe som indikerer at han brukte fingrene til å blande de delikate penselstrøkene.Bull 1993:81. Kwiatkowski fant ut at Leonardo brukte sin venstre hånd til å male pelsen til hermelinen.

 Herkomst 
Maleriet ble ervervet i Italia av Adam Jerzy Czartoryski, sønn av Izabela Czartoryska og Adam Kazimierz Czartoryski i  og ble tatt inn i familien Czartoryskis sine kunstsamlinger i Puławy i . Inskripsjonen i det øvre venstre hjørnet på maleriet, LA BELE FERIONIERE. LEONARD D'AWINCI., ble trolig lagt til av den som restaurerte det kort tid etter at det kom til Polen,Shell og Sironi 1992. og før bakgrunnen ble overmalt.Bull 1992:78. Czartoryski var tydeligvis klar over at det var en Leonardo, selv om det ikke hadde blitt publisert noe om maleriet tidliger. Uheldigvis fines det ingen fortegnelser over tidligere eiere. Belle Ferronière er det Leonardo-portrettet i Louvre, hvor modellen bærer så stor likhet med Czartoryskis utgaven at modellen anses å være den sammen. Maleriet ble flyttet mange ganger i det 19. århundre; Prinsesse Czartoryski reddet det foran invasjonen fra den russiske hæren i 1830, gjemte det, sendte til Dresden og videre til stedet hvor Czartoryski levde i eksil i Paris, Hôtel Lambert og returnerte det til Kraków i 1882. I 1939, like etter den tyske okkupasjonen av Polen ble det tatt av nazistene og sendt til Kaiser-Friedrich-Museum i Berlin. I 1940 krevde Hans Frank, generalguvernøren i Polen, at det skulle returneres til Kraków, hvor det hengte i kontorene hans. Ved slutten av andre verdenskrig ble det oppdaget av de allierte troppene i Franks landsted i Bayern. Det har siden blitt returnert til Polen og ble nok en gang utstilt i Czartoryski Museum i Kraków.

I boken fra 1877 om Leonardo blir det sagt at stedet hvor Cecilias portrett befinner seg er ukjent, men eierne fra det 18. århundre er nevnt: "Det er sagt at i det siste århundre har det originale portrettet av den nydelige Cecilia vært markien Boursane av Milan eie. Men hvor er det nå?".  Avhandling om malerier. Leonardo da Vinci fra 1877, Cownt Garden, PREFACE. Utgitt av Messrs. Nichols and Son, og til hvilken ble lagt til Life of Leonardo av Mr. John William Brown.Marcel Jérôme Rigollot. Catalogue de l'oeuvre de Léonard de Vinci, 1849 Kanskje kjøpte Adam Czartoryski maleriet fra dem. Nå er maleriet i gamlebyen i Warszawa og vises i det kongelige slott.

 Referanser 

 Kilder 
 Adams, Laurie Schneier (2001): Italian Renaissance Art, Boulder: Westview Press.

 Eksterne lenker 

 Czartoryski Museum
 BBC artikkel om Damen med hermelinen
 Artikkel fra Milwaukee Journal Sentinel om maleriet og dets historie
 San Francisco Chronicle om trusselen mot verket i krigstid

Kategori:Malerier av Leonardo da Vinci
Kategori:Malerier fra 1480-årene
Kategori:Malerier fra 1490-årene