Den heroiske tidsalder for antarktisutforskning

Den heroiske tidsalder for antarktiskutforskning beskriver en epoke som strakte seg fra slutten av det 19. århundret til tidlig 1920-tallet. Gjennom denne 25-årsperioden ble det antarktiske kontinentet fokuset for en internasjonal innsats som resulterte i vitenskapelig og geografisk utforskning, og seksten store ekspedisjoner ble satt igang fra åtte forskjellige land.Barczewski, s. 19. (Barczewski nevner et tall på 14 ekspedisjoner) Felles for disse ekspedisjonene var begrensningen på tilgjengelige ressurser før fremskritt i transport- og kommunikasjonsteknologien revolusjonerte arbeidet under utforskningen.Huntford, s. 691 – «før maskiner tok over» Dette betydde at hver ekspedisjon ble en bragd av utholdenhet som testet sitt personell til fysiske og mentale grenser, og noen ganger utover. Det «heroiske» merket, tilkjent senere, anerkjente motgangen som måtte overvinnes av disse pionerene. Mange overlevde ikke denne erfaringen, og 17 medlemmer omkom i løpet av denne perioden.

I løpet av disse ekspedisjonene ble både den geografiske og magnetiske Sydpolen nådd.Pearys krav om å ha nådd Nordpolen i 1909 ble allment akseptert på den tiden – se Amundsen, s. 42 og Barczewski, s. 61–62. Det ble senere gjenstand for tvister – se Berton, s. 614–625. Det å være først til Sydpolen var et primært mål i noen av ekspedisjonene, og var den eneste begrunnelsen for Roald Amundsens vågestykke. Men dette var ikke det eneste aspektet av polarforskning på denne tiden; andre ekspedisjoner jobbet med definerte mål i ulike områder av kontinentet. Som et resultat av all denne aktiviteten ble store deler av kontinentets kystlinje oppdaget og kartlagt, og betydelige deler av innholdet ble utforsket. Ekspedisjonene genererte også store mengder vitenskapelige data og prøver over et bredt spekter av vitenskapelige områder. Eksaminasjonen og analysene holdt verdens vitenskapelige miljøer opptatt i flere tiår.Eksempel: De vitenskapelige resultatene fra Scotia-ekspedisjonen, 1902–04, ble fremdeles publisert i 1920 (Speak, s. 100). 25 utgaver med resultater fra Terra Nova-ekspedisjonen, 1910–13, hadde blitt publisert innen 1925. ()

 Opprinnelse 
Den opprinnelige drivkraften for den heroiske tidsalderen for antarktiskutforskning kom fra et foredrag i Royal Geographical Society i London i 1893. Foredraget ble holdt av professor John Murray fra Challengerekspedisjonen, som  hadde seilt til antarktiske farvann i 1872–76, og han foreslo at en ny antarktisk ekspedisjon burde organiseres for å «løse de utestående geografiske spørsmålene som fremdeles lå i sør».Crane, s. 75 I august 1895 vedtok den sjette internasjonale geografiske kongressen i London en generell resolusjon, og oppfordret vitenskapelige samfunn over hele verden til å promotere «saken» antarktiske ekspedisjoner «på den måten som synes dem mest effektive». s. 9–10 Slikt arbeid ville «bringe tillegg til nesten alle grener av vitenskapen». Kongressen hadde blitt underrettet av nordmannen Carsten Borchgrevink som nylig hadde returnert fra en hvalfangstekspedisjon, og hvor han hadde vært en av de første til å sette føttene på det antarktiske fastlandet. Her skisserte Borchgrevink planer for en fullskala banebrytende antarktisk ekspedisjon, som skulle være basert i Cape Adare. s. 4–5 

Den heroiske tidsalderen ble imidlertid satt i gang av en ekspedisjon lansert av det belgiske Geographical Society i 1897, og Borchgrevink fulgte ett år senere med en privat sponset ekspedisjon.Jones, s. 59Noen historier anser Discovery-ekspedisjonen, som seilte ut i 1901, som den første reelle ekspedisjonen i den heroiske tidsalderen. Se  Betegnelsen «heroisk tidsalder» kom senere; begrepet er ikke brukt i noen av de tidlige ekspedisjonenes redegjørelser eller memoarer, heller ikke i biografier om polare skikkelser som dukket opp i 1920- og 1930-årene. Det er ikke klart når begrepet ble oppfunnet eller tatt i bruk generelt; det ble brukt i mars 1956 av den britiske oppdagelsesreisende Duncan Carse, som skrev i The Times. Da han beskrev den første kryssingen av Sør-Georgia i 1916, skrev han om «tre menn fra den heroiske tidsalderen for antarktiskutforskning, med 50 fot med tau mellom seg, og en snekkers skarøks».Carse, sitert av M. og J. Fisher, s. 389

 Ekspedisjoner i den heroiske tidsalder for antarktiskutforskning, 1897–1922
Merknader
Sammendragene i tabellen inkluderer ikke det vitenskapelige arbeidet som ble utført av disse ekspedisjonene, som hver brakte tilbake funn og prøver over et bredt spekter av fagområder.
Tabellen inkluderer ikke et antall hvalfangstekspedisjoner som fant sted i denne perioden, eller subantarktiske ekspedisjoner som ikke passerte den antarktiske sirkelen, for eksempel Carl Chuns reise i 1898–99. Den avbrutte Cope-ekspedisjonen i 1920–22, som kollapset på grunn av manglende finansiering, er også utelatt, selv om to menn ble satt i land fra en norsk hvalfanger og tilbrakte ett år på Den antarktiske halvøy.
† betegner at lederen omkom under ekspedisjonen.
TidspunktLandEkspedisjonsnavnSkipLederOppsummeringReferanserBelgiaBelgica-ekspedisjonen«Belgica»125x125px|Adrien de GerlacheDette var den første ekspedisjonen som overvintret innenfor den antarktiske sirkel, etter at skipet satte seg fast i Bellingshausenhavet. Ekspedisjonen samlet de første årlige syklusene av antarktiske observasjoner. De nådde også 71°30'S, og oppdaget Gerlachestredet. Huntford (Last Place on Earth) s. 64–75StorbritanniaSouthern Cross-ekspedisjonen«Southern Cross»125x125px|Carsten BorchgrevinkCarsten BorchgrevinkDen første ekspedisjonen som overvintret på det antarktiske fastlandet (Cape Adare) og den første til å ta i bruk hunder og sleder. Ekspedisjonen utførte den første klatringen i Great Ice Barrier,Great Ice Barrier ble senere formelt kjent som Rossbarrieren. Det gamle navnet har blitt brukt i denne tabellen, i tråd nomenklaturen for den heroiske tidsalderen. og satte en Farthest South-rekord ved 78°30'S. Den magnetiske Sydpolen ble også kalkulert.Preston, s. 141901–04StorbritanniaDiscovery-ekspedisjonen«Discovery»«Morning» (frigjøringskip)125x125px|Robert Falcon ScottGjennomførte den første oppstigningen av de vestlige fjellene i Victoria Land, og oppdaget polarplatået. Dens sørlige reise sette en ny Farthest South-rekord ved 82°17'S.Moderne kalkulasjoner av posisjonen, basert på fotografier, antydet at nådd breddegrad var 82°11'. Crane, s. 214–15 og Fiennes, s. 98.  Mange andre geografiske egenskaper ble kartlagt og navngitt. Dette var den første av mange ekspedisjoner med base i McMurdo-sundet.Preston, s. 57–79Crane, s. 253 (map); s. 294–95 (kart)Fiennes, s. 891901–03 TysklandGauss-ekspedisjonen«Gauss»125x125px|Erich von DrygalskiErich von DrygalskiDen første ekspedisjonen til å undersøke det østlige Antarktis. De oppdaget kysten av Keiser Wilhelm II Land, og Gaussberg. Ekspedisjonens skip ble fanget i isen og hindret mer omfattende undersøkelser. Crane, s. 3071901–03SverigeDen svenske antarktisekspedisjonen«Antarctic»125x125px|Otto NordenskjöldOtto NordenskjöldDenne ekspedisjonen arbeidet i de østlige kystområdene av Graham Land. De ble liggende værfast på Snow Hill-øya og Pauletøya i Weddellhavet etter senkingen av ekspedisjonens skip. De ble reddet av det argentinske marinefartøyet «Uruguay».Barczewski, s. 901902–04StorbritanniaScotia-ekspedisjonen«Scotia»125x125px|William Speirs BruceDen permanente værstasjonen Orcadas i Sør-Orknøyene ble etablert. Wedellhavet ble passert til 74°01'S, og kysten av Coats Land ble oppdaget ved å definere sjøens østlige grenser.Speak, s. 82–951903–05 FrankrikeCharcots første ekspedisjon«Français»125x125px|Jean-Baptiste CharcotJean-Baptiste CharcotOpprinnelig ment som en frigjøringsekspedisjon for den strandede gruppen til Nordenskjöld. Det viktigste arbeidet ved denne ekspedisjonen var kartlegging og grafisk fremstilling av øyer og den vestlige kysten av Graham Land, på Den antarktiske halvøy. En del av kysten ble utforsket og oppkalt Loubetkysten etter Frankrikes president. s. 135–139(Francais voyage)1907–09StorbritanniaNimrod-ekspedisjonen«Nimrod»125x125px|Ernest ShackletonErnest ShackletonDen første ekspedisjonen ledet av Shackleton. Basert i McMurdo-sundet ble dette en pioner for Beardmorebreruten til Sydpolen. Den sørlige reisen nådde 88°23'S, en ny «Farthest South»-rekord 97 nautiske mil fra Sydpolen. Den nordlige gruppen nådde lokaliseringen til den magnetiske Sydpolen.Riffenburgh, s. 309–12 (summary of achievements)Huntford (Shackleton biography) p. 242 (map)1908–10FrankrikeCharcots andre ekspedisjon«Pourquoi-Pas?»125x125px|Jean-Baptiste CharcotJean-Baptiste CharcotDenne ekspedisjonen fortsatte arbeidet til den tidligere franske ekspedisjonen med en generell utforskning av Bellinghausenhavet og oppdagelsen av øyer og andre forekomster, inkludert Marguerite Bay, Charcotøya, Renaudøya, Mikkelsenbukta og Rothschildøya.(Pourquoispas? voyage)1910–12JapanDen japanske antarktisekspedisjonen«Kainan Maru»125x125px|Nobu ShiraseNobu ShiraseDen første ikke-europeiske ekspedisjonen gjennomførte en utforskning av kysten ved King Edward VII Land, og undersøkte den østlige delen av Rossbarrieren. Gruppen nådde 80°5'S.1910–12NorgeFram-ekspedisjonen«Fram»125x125px|Roald AmundsenRoald AmundsenFørst til Sydpolen: Amundsen satte opp leir på Rossbarrieren, ved Hvalbukta. Han oppdaget en ny rute til polarplatået, via Axel Heibergbreen. En gruppe på fem, ledet av Amundsen, nådde Sydpolen via denne ruten 14. desember 1911.Amundsen, Vol I pp. 184–95; Vol II, s. 120–134Huntford (Last Place on Earth), s.446–741910–13StorbritanniaTerra Nova-ekspedisjonen«Terra Nova»125x125px|Robert Falcon Scott†Scotts siste ekspedisjon hadde, som den første ekspedisjonen, base i McMurdo-sundet. Scott og fire ledsagere nådde Sydpolen via Beardmoreruten 17. januar 1912, 33 dager etter Amundsen. Alle fem døde på hjemveien på grunn av en kombinasjon av sult og kulde.Scott's Last Expedition Vol I pp. 543–46, s. 580–95Preston, s. 184–205 1911–13 TysklandDen andre tyske antarktisekspedisjonen«Deutschland»125x125px|Wilhelm FilchnerWilhelm FilchnerMålet var den første kryssingen av Antarktis. Ekspedisjonen gjorde den sørligste passeringen av Weddellhavet til dags dato, og nådde 77°45'S. De oppdaget Luitpoldkysten, Filchner-Ronne isbrem og Vahselbukta. De klarte å etablere en landbase for å forberede den transkontinentale marsjen, og etter en lang drift i pakkisen ved Weddellhavet returnerte de til Sør-Georgia.Huntford (Shackleton biography), s. 366–681911–14Australia«Aurora»125x125px|Douglas MawsonDouglas MawsonEkspedisjonen konsentrerte seg om strekningen av den antarktiske kysten mellom Cape Adare og Gaussfjellet, og gjennomførte kartlegging og undersøkelser på kyst- og innlandsterritorier. Funn inkluderte Samveldebukta, Ninnisbreen, Mertzbreen og Queen Mary Land.  Mills, s. 129 et seq. 1914–17StorbritanniaEndurance-ekspedisjonen«Endurance» 125x125px|Ernest ShackletonErnest ShackletonEnda et transkontinentalt kryssingsforsøk. De mislyktes i å sette i land kystgruppen ved Weddellhavet etter at «Endurance» ble fanget og knust i isen. Ekspedisjonen reddet seg selv etter en rekke operasjoner, herunder en forlenget drift på et isflak, Shackletons reise i åpen båt, og den første kryssingen av Sør-Georgia.Shackleton, s. 63–85Alexander, s. 143–531914–17StorbritanniaRosshavsgruppenTil støtte for Endurance-ekspedisjonen«Aurora»125x125px|Aeneas MackintoshAeneas Mackintosh †Målet var å legge opp depoter over Rossbarrieren for å forsyne gruppen som krysset fra Weddelhavet. Alle nødvendige depoter ble lagt ut, men i prosessen omkom tre menn, deriblant lederen Mackintosh.Tyler-Lewis, s. 193–1971921–22StorbritanniaShackleton–Rowett-ekspedisjonen«Quest»125x125px|Ernest ShackletonErnest Shackleton †Vagt definerte mål inkluderte kartlegging av kysten, en mulig kontinental jordomseiling, etterforskning av sub-antarktiske øyer, og oseanografisk arbeid. Etter Shackletons død 5. januar 1922 fullførte «Quest» et forkortet program før de reiste hjemover.Huntford (Shackleton), s. 684Fisher, s. 483

 Dødsfall på ekspedisjoner i den heroiske tidsalderen 
Minst tjue menn døde på antarktiske ekspedisjoner i den heroiske tidsalderen. Av disse døde fire av sykdommer som ikke var relatert til deres antarktiske ekspedisjoner, og to døde etter ulykker i New Zealand. De resterende omkom i tjeneste på eller nær det antarktiske kontinentet.
EkspedisjonNavnLandDødsdatoDødsstedÅrsakReferanserBelgica-ekspedisjonen22. januar 1898BransfieldstredetDrukning5. juni 1899BellingshausenhavetHjertesvikt, trolig forårsaket av skjørbukSouthern Cross-ekspedisjonenNicolai Hanson14. oktober 1899Kapp Adare, AntarktisTarminfeksjon  ("First Burial on the Continent" section)Discovery-ekspedisjonen2. desember 1901Lyttelton Harbour, New ZealandFalt ned fra skipsmasten.Crane, s. 137–38Crane, s. 165–6611. mars 1902Rossøya, AntarktisGled over isstupDen svenske antarktisekspedisjonen7. juni 1903PauletøyaHjertefeilScotia-ekspedisjonen6. august 1903Sør-OrknøyeneHjerteinfarktSpeak, s. 88–89Terra Nova-ekspedisjonenEdgar Evans18. februar 1912Beardmorebreen, AntarktisKulde og sultScott, s. 572–73Scott, s. 592Preston, s. 203–05Huxley, s. 345–46Huxley, s. 389Lawrence Oates17. mars 1912Rossbarrieren, AntarktisKulde og sultRobert Falcon Scott29. mars 1912Rossbarrieren, AntarktisKulde og sultEdward Wilson29. mars 1912Rossbarrieren, AntarktisKulde og sultHenry Bowers29. mars 1912Rossbarrieren, AntarktisKulde og sult17. august 1912Admiralty Bay, New ZealandDrukningDen andre tyske antarktisekspedisjonen Tyskland8. august 1912WeddellhavetSyfilis s. 454 s. 252Den australasiatiske antarktisekspedisjonenBelgrave Ninnis14. desember 1912King George V Land, AntarktisFalt ned i en sprekkXavier Mertz7. januar 1913King George V Land, AntarktisMatforgiftningEndurance-ekspedisjonen(Rosshavsgruppen)9. mars 1916Rossbarrieren, AntarktisKulde og skjørbukTyler-Lewis, s. 191Tyler-wis, s. 196–97; s. 240Aeneas Mackintosh8. mai 1916McMurdo-sundet, AntarktisFalt gjennom sjøisen8. mai 1916McMurdo-sundet, AntarktisFalt gjennom sjøisenShackleton–Rowett-ekspedisjonenErnest Shackleton5. januar 1922Sør-GeorgiaHjerteinfarktAlexander, s. 192–93
Ytterligere fire menn døde kort tid etter at de kom tilbake fra Antarktis (dette inkluderer ikke de som døde i aktiv tjeneste under første verdenskrig):
Herluf Kløvstad, ekspedisjonslege på Southern Cross-ekspedisjonen 1898–1900, døde av tyfoidfeber 28. desember 1900.
Jorgen Petersen, styrmann på «Southern Cross», døde i 1900 på vei tilbake i skipet fra Australia.
Bertram Armytage, et medlem av Nimrod-ekspedisjonen, 1907–09, døde av selfpåført skuddskader, 12. mars 1910.Riffenburgh, s. 304
Hjalmar Johansen, et medlem av Amundsens ekspedisjon, 1910–12, døde av selvpåførte skuddskader, 9. januar 1913.Huntford (Last Place on Earth), s. 529

 Slutten på den heroiske tidsalder 
Der finnes ulike synspunkter på når den heroiske tidsalder for antarktiskutforskning endte. Shackletons Endurance-ekspedisjon er noen ganger referert til som den siste ekspedisjonen i den heroiske tidsalderen. Alexander, s. 4–5 Andre krønikerskrivere forlenger tidsalderen til datoen Shackleton døde, 5. januar 1922, og behandler Shackleton-Rowett-ekspedisjonen eller «Quest»-ekspedisjonen, som Shackleton døde under, som det siste kapittelet i tidsalderen. Ifølge Margerey og James Fissher, Shackletons biografer: «Hvis det var mulig å trekke en klar skillelinje mellom det som har blitt kalt den heroiske tidsalder for antarktiskutforskning og den mekaniske alder, kunne Shackleton-Rowett-ekspedisjonen tjene like godt som et punkt som noen ved å trekke en slik linje.»Fisher, s. 449 En journalist som inspiserte skipet før det seilte rapporterte «Gadgets! Gadgets! Gadgets overalt!». Dette inkluderte radioteknologi, en elektrisk oppvarmet utkikkstønne og en «odograf» som kunne spore og ta opp skipets rute og fart.

 Se også 
Liste over antarktisekspedisjoner

 Noter og referanser 

 Kilder 
 Bøker 

 Webkilder 



Kategori:Oppdagelsesreiser

Kategori:Artikler i Antarktis-prosjektet
Kategori:Antarktis-relaterte lister