Krigen om vannet

Krigen om vannet er navnet på en periode på to og et halvt år med grensetrefninger og slag om kontrollen over ferskvannet i Jordanelva. Den foregikk fra 1964 til 1967 og stod mellom Israel på den ene siden – og Syria, Jordan og Libanon på den andre siden. Israel hadde fullført sin nasjonalkanal til kystslettene og Negevørkenen og så på vannet som livsviktig for samfunnsutviklingen. De tilstøtende landene fryktet at  avledningen skulle gjøre Israel for mektig og skade deres lands muligheter for vekst og utvikling.

Spenningen som denne konflikten skapte var en faktor som var med å bidro til seksdagerskrigen i 1967.

Bakgrunn
Konflikten rundt benyttelsen av vannet i Jordanelva begynte i 1940-årene. Elva ble ansett som meget viktig for de tilstøtende landenes utvikling og vekst.

Med utgangspunkt i et initiativ fra UNRWA, ble Jonston-planen fremforhandlet av USA i årene 1953-55 med Libanon, Syria, Jordan og Israel som lå i nedbørsområdene til Jordanelva og tilførselselvene, blant annet Hasbani, Banias, Dan og Jarmuk. Hele det integrerte nedbørsområdet ble anslått til å ha en gjennomsnittlig årlig vannføring på 1287 millioner m³ som etter planen skulle fordeles med 35 millioner m³ i året til Libanon, 132 til Syria, 720 til Jordan og 400 millioner m³ i året til Israel. Det meste av det som tilkom Israel var restvannføring i Jordan-elven etter at partene hadde tatt ut sine kvoter. Planen ble ikke vedtatt av Den arabiske liga som ikke anerkjente Israel, men ble allikevel de facto godkjent. 

Etter Suezkrisen i 1956 hardnet de arabiske posisjonene. Til tross for dette fortsatte både Israels planer for utbygging av sin nasjonalkanal fra 1953 og Jordans og Syrias utbygging av Østre Ghor-kanalen fra 1957 i henhold til Jonston-planen, og med amerikansk økonomisk støtte.  

Høsten 1959 vedtok Israel å avlede vann fra elva Jordan. Israels nasjonalkanal skulle fra et uttak ved Genesaretsjøen føre vann via et omfattende system av kanaler, tuneller og rørledninger til Negevørkenen, som ligger over 20 mil lenger sør. På vei til Negev skulle deler av vannet etter planen benyttes til både kraftstasjoner og overrislingsanlegg - og resten til å gjøre Negev fruktbart. Israelerne regnet med å kunne skape dyrkbart land for 600 000 mennesker på kort sikt og over to millioner på lengre sikt. Kanalens kapasitet da den stod ferdig i 1964 var på 320 millioner  m³ i året, fremdeles innenfor Jonston-planens rammer. 

De arabiske nabolandene mente den israelske utbyggingen ville føre til en katastrofe for dem. Da Den Forente Arabiske Republikk sin regjering diskuterte spørsmålet på høsten 1959 ville de syriske lederne at man som mottrekk skulle sperre av Tiransundet. Nasser vegret seg, vel vitende om at man ikke hadde mulighet til å klare en krig særlig bra. I stedet begynte Syria og Libanon å avlede vann til sitt eget jordbruk. Disse planene, samt en rekordtørke i Jordandalen i 1960, bidro til å tilspisse situasjonen mellom partene. 

For Jordan var Østre Ghor-kanalen tenkt som en del av det langt større Store Jarmuk-prosjektet. Det innebar bygging av to vannmagasiner i elva (Mukheiba og Maqarin), Vestre Ghor-kanalen langs Jordanelvas vestbredde og en forbindelser mellom de to, sju dammer i wadier for å utnytte vann som fløt ut i Jordanelva, foruten tverrkanaler, flomvern og pumpestasjoner.  

 Opptakt 
Kort før fullføringen av den Israelske nasjonalkanalen i 1964 bestemte nabolandene seg for å hindre ferdigstillingen. Ved et arabisk toppmøte som ble holdt i Kairo 13. til 17. januar 1964 ble det besluttet å ikke gå til krig for å hindre Israel i å ta vann fra Jordan. Med finansiering fra gulfstatene, bestemte de seg i stedet for å endre løpene i elvene Hasbani i Libanon og Banias slik at de rant innover i Syria og til Jarmuk i Jordan, utenom det israelske anlegget. Sovjets leder, Nikita Khrusjtsjov, gav like etter toppmøtet full støtte til den arabiske siden og beskyldte Israel for å ha imperialistiske hensikter.  

I 1964 ble ca. en syvendedel av vannet utnyttet. Resten rant ut i Dødehavet eller fordampet. Araberstatene gikk bort fra Jonston-planen. De viste til at 77 prosent av vannmassene hadde sitt utspring på arabisk territorium, 23 prosent på israelsk. Ifølge norske aviser truet araberne med krig for å velte hva de betegnet som «Israels aggressive og egenrådige plan» som krenket våpenhvileavtalen av 1948, Sikkerhetsrådets resolusjoner og nabostatenes folkerettslige rettigheter. De viste også til at elvevannet sør for avledningsstedet vil bli så salt at Jordan ikke kunne bruke det til sine irrigasjonsprosjekter og at en økning av den israelske bosetning i Negev ville «øke trusselen mot araberverdenen».VG - Vanntørst forklarer blodtørst (04.01.1964, s.8) Israels naboland fryktet at de israelske planene med elvevannet vil gi grunnlag for en betydelig økning av folketallet i Israel og styrke landets militære og økonomiske makt.

Israel fastholdt at de måtte avlede vann fra Jordanelva for å overleve på lengre sikt, ekspandere, samt skape livsvilkår for nye israelere. Forhandlinger om en israelsk avledning av elvevannet førte ikke frem. Dette førte til at Israel besluttet å sette planen i verk uten noen form for avtale. Israels regjering mente i 1964 at den hadde gjort alle innrømmelser til araberne som den kunne gjøre, og at tiden nå var kommet for å begynne å pumpe vann fra Jordanelven til Negevørkenen.

 Konflikten 
Den 28. mai 1964 begynte Israel å pumpe vann fra Genesaretsjøen til sin nasjonalkanal. På  Den arabiske ligas toppmøte i Alexandria 7. september 1964 vedtok fem araberstater å motvirke Israels avledning ved å avlede vannet, fra de to sideelvene, samt opprettet en felleskommando. De gikk samtidig inn for å "frigjøre Palestina fra den sionistiske imperialisme", vedtok opprettelsen av PLO og anbefalte etableringen av en palestinsk frigjøringshær (PLA) som begynte å trene eksilpalestinere og organiserte geriljaaksjoner. 

I Knesset erklærte den israelske statsministeren Levi Eshkol at Israel ville gripe inn dersom dette ødela for de israelske planene.VG - Konflikten araberstatene-Israel mot nytt høydepunkt (08.02.1965, s.8) 

Israel motsatte seg sterkt nabolandenes planer. I tillegg ønsket de å få slutt på stadige syriske beskytninger av israelsk territorium. Derfor besluttet Israel å angripe de syrisk-libanesiske anleggene mens de var under bygging. Syria flyttet byggingen bort fra den israelske grensen, men Israel fortsatte angrep for å forhindre prosjektet. Libanon ga opp omleggingen av Hasbani i 1965. Syrerne fortsatte arbeidet i forskjellige seksjoner, men prosessen gikk tregt. I løpet av konflikten skjedde det flere skyteepisoder mellom de to sidenes styrker, og til slutt gav Syria opp prosjektet i 1966. Skuddvekslinger mellom partene fortsatte imidlertid til utbruddet av Seksdagerskrigen.

I oktober-november 1964 ble israelske styrker beskutt under opparbeiding av en patruljevei langs en omstridt del av den israelsk-syriske demarkasjonslinjen ved Dan-elvens kilder. 13. november kulminerte det da de besvarte de skyting fra syriske styrker med flyangrep. Resultatet ble fire drepte på israelsk side og antakelig 26 drepte og flere skadde landsbyer på syrisk side. 17. mars 1965 eskalerte skuddveksling rundt patruljeveien til det første israelske angrepet mot syriske anleggsarbeidere. I mai angrep Israel anleggsmateriell med artilleri. I juli 1966 gjennomførte Israel flyangrep mot kanalarbeidere øst for Genesaretsjøen som svar på palestinske geriljaangrep inne i Israel.     

Odd Bull har beskrevet konflikten i sine memoarer fra tiden som leder av UNTSO.

 Resultat 
Konflikten skadet forholdet mellom Israel og Syria, førte til sterke spenninger og oppstartingen av Israels nasjonalkanal regnes som begynnelsen på opptakten til Seksdagerskrigen. Den var også en direkte foranledning til etableringen av PLO og PLA.

 Se også 
Liste over kriger Israel har deltatt i

Referanser

Kategori:Midtøsten-konflikten
Kategori:Kriger med deltagelse av Israel
Kategori:Konflikter i 1964
Kategori:Konflikter i 1966
Kategori:Konflikter i 1967