Sioux

Sioux er et amerikansk urfolk, indianerstamme eller en av de opprinnelige nasjoner (stammer) i Nord-Amerika. Begrepet «sioux» omfatter enhver etnisk gruppe innenfor den store siouxstammen eller enhver av stammens mange språkdialekter. Siouxindianerne består av tre hovedgrupper basert på siouxspråkets dialekter og underkulturer: santee, yankton-yanktonai, og lakota.

Santeene (Isáŋyathi; «kniv»), også kalt for østlige dakotaer, bor i den absolutt østlige delen av delstatene Nord- og Sør-Dakota, Minnesota og nordlige Iowa.  Yankton og yanktonai (iháŋktȟuŋwaŋ og iháŋktȟuŋwaŋnaii; «landsbyen-ved-enden» og «lille landsbyen-ved-enden»), kollektivt også omtalt som vestlige dakotaer eller ved endonymet (stedsnavnet) Wičhíyena, levde i området langs elven Minnesota. De er betraktet som midtre siouxer, og har fortiden blitt feilaktig klassifisert som nakotaer.For en rapport om den langvarig bommerten med å navngi feilaktig som «nakotaer», se artikkelen om Nakota. Lakota, også kalt for tetoner (Thítȟuŋwaŋ; muligens i betydningen «de som bor på prærien») er de siouxer som bodde lengst vest, kjent for sin jakt- og krigerkultur.

I dag har siouxene mange adskilte stammemyndigheter spredt over flere reservater og samfunn i Nord-Dakota, Sør-Dakota, Nebraska, Minnesota, og Montana i USA, og i Manitoba og i det sørlige Saskatchewan i Canada.

 Etymologi 
Navnet «sioux» er en forkortet utgave av nadouessioux lånt inn i kanadisk fransk fra nadoüessioüak fra det tidlige ottawaspråket som eksonym (utenlandsk versjon av stedsnavn): naadowesiwag «sioux».«Sioux». Dictionary.com. Jean Nicolet nedtegnet bruken i 1640. Johnson, Michael (2000): The Tribes of the Sioux Nation. Osprey Publishing Oxford. ISBN 1-85532-878-X. Ur-algonkinsk form (av det senere algonkinske språket) var *na•towe•wa i betydningen «nordlige iroquoian», og kan ledes tilbake til flere datterspråk i det som kalles en liten klapperslange (massasauga, Sistrurus). Riggs, Stephen R. (1893): Dakota Grammar, Texts, and Ethnography. Washington Government Printing Office, Ross & Haines, Inc. ISBN 0-87018-052-5. Denne informasjonen ble forsøkt tolket som at ottawalånet var en fornærmelse. Imidlertid er den ur-algonkinske betegnelsen mest sannsynlig avledet fra en form *-a•towe•, i betydningen som ganske enkelt er «å snakke et fremmedspråk», noe som gjør det til en parallell til etymologien av det greske ordet «barbar». Senere ble dette forlenget i betydningen i en del algonkinske språk til å referere til den nevnte klapperslangen. Således, i motsetning til det mange redegjørelser hevder, likestilte det gamle ottawaordet naadowesiwag ikke siouxene med slanger. Dette er dog ikke bekreftet ettersom bruken i de tidligere tiår har ført til at dette begrepet har fått negative konnotasjoner for de stammer som begrepet refererer til. Det vil forklare hvorfor mange stammer har avvist dette begrepet som et eksonym. En kilde hevder at navnet «sioux» er avledet fra et chippewa-ord som har betydningen «liten slange»;Learn about the history of the Sioux Indians. Indians.org.  chippewa, eller ojibwa, er en dialektvariant av ottawaspråket.

En del stammer har formelt eller uformelt tilpasset seg tradisjonelle navn: rosenknopp-siouxer er også kjent som sičháŋǧu oyáte, og oglalaer benytter ofte navnet oglála lakȟóta oyáte framfor «oglala-sioux-stammen». Den alternative stavingen ogallala er betraktet som feilaktig eller upassende.

 Očhéthi Šakówiŋ 
Da de kom i kontakt med europeere omtalte de historiske siouxene «den store sioux-nasjonen» som Očhéthi Šakówiŋ. Det hadde betydningen «sju rådsbål». Hvert bål var et symbol på en oyate (folk, stamme eller nasjon). De sju stammer som utgjorde siouxene var: Bdewákaŋthuŋwaŋ (mdewakanton), waȟpéthuŋwaŋ (wahpeton), waȟpékhute (wahpekute), sisíthuŋwaŋ (sisseton), iháŋkthuŋwaŋ (yankton), iháŋkthuŋwaŋna (yanktonai), og thítȟuŋwaŋ (teton eller lakota). De sju rådsbålene kunne samles hver sommer for å holde råd, fornye slektskap, avgjøre stammesaker, og delta i ritualet soldansen. Hassrick, Royal B.; Dorothy Maxwell; Cile M. Bach (1964): The Sioux: Life and Customs of a Warrior Society. University of Oklahoma Press. ISBN 0-8061-0607-7.

I dag er tetonene, santeene (blanding av de fire dakotastammene) og Minnesota-dakotaene, og yankton/yanktonai vanligvis kjent respektivt som lakotaer, østlige dakotaer, eller vestlig dakotaer.Ullrich, Jan (2008): New Lakota Dictionary (Incorporating the Dakota Dialects of Yankton-Yanktonai and Santee-Sisseton). Lakota Language Consortium. ISBN 0-9761082-9-1. s. 1–2. I alle de tre hoveddialektene er «Lakota» eller «Dakota» oversatt til å bety «venn» eller mer passende, «alliert». Bruken av lakota eller dakota kan derfor vise til en allianse som en gang knyttet sammen stammene i Den store siouxnasjonen.

 Historie 
 Første kontakt med europeere 
Dakotaene er første gang nedtegnet skriftlig å ha levd ved kilden til elven Mississippi i løpet av 1600-tallet. Hyde, George E. (1984): Red Cloud's Folk: A History of the Oglala Sioux Indians. Norman: University of Oklahoma Press. ISBN 0-8061-1520-3. s. 3 Omkring 1700 hadde en del migrert til dagens område Sør-Dakota. Johnson, Michael; Smith, Jonathan (2000): Tribes of the Sioux Nation. Oxford: Osprey Publishing. ISBN 1-85532-878-X. s. 3 Ved slutten av 1600-tallet hadde dakotaene inngått en allianse med franske handelsmenn. Houten, Gerry van (1991): Corporate Canada An Historical Outline. Toronto: Progress Books. ISBN 0-919396-54-2. s. 6–8 Franskmennene forsøkte å få en fordel i kampen for den nordamerikanske pelshandelen mot engelskmennene som nylig hadde etablert Hudson's Bay Company.

Det første dokumenterte møtet mellom siouxer og franskmenn skjedde da Radisson og Groseilliers nådde det området som i dag heter Wisconsin i løpet av vinteren 1659-1660. Senere besøk av franske handelsmann og misjonærer var navn som Claude-Jean Allouez, Daniel Greysolon Duluth, og Pierre-Charles Le Sueur som overvintret med dakotafolket tidlig i 1700. Gibbon, Guy E (2003): The Sioux: The Dakota and Lakota Nations. Blackwell. ISBN 1-55786-566-3. s. 48–52 I 1736 drepte en gruppe siouxer Jean Baptiste de La Vérendrye og tjue andre menn på en øy på et sted som franskmennene kalte Lac des Bois, Skogsjøen, beliggende på grensen mellom delstaten Minnesota i USA og provinsen Ontario i Canada. «Where is the real Massacre Island?»  , Lake of the Woods Museum  Imidlertid stoppet massakren ikke videre handel med franskmennene før de oppga Nord-Amerika i 1763.

Forfatteren og historikeren Mark van de Logt skrev: «Selv om militære historikere tendere til å reservere begrepet «totalkrig» for konflikter mellom moderne industrielle nasjoner, er betegnelsen mest nøyaktig for de tilstanden mellom pawneene og siouxene og cheyennene. Begge sider rettet angrep ikke bare mot kriger-motstandere, men mot folket som en helhet. Ikke-kjempende var legitime mål. (...) Det er innenfor denne konteksten at den militære tjenesten til pawneespeiderne må bli vurdert.» Logt, Mark van de (2012): "War Party in Blue: Pawnee Scouts in the U.S. Army". University of Oklahoma Press. ISBN 0806184396, s. 35-36  Pawneespeidere var en integrert del av den amerikanske hæren den siste halvdelen av 1800-tallet og benyttet for å bekjempe andre indianerstammer.

Kampen i Massakredalen (Massacre Canyon) i Hitchcock County i Nebraska, som skjedde den 5. august 1873, var den siste store kampen mellom pawneene og siouxene. Paul, R. Eli (1. april 1998): The Nebraska Indian Wars reader, 1865-1877, University of Nebraska Press, ISBN 0-8032-8749-6, s. 88 Det var også det siste slag i stor stil mellom to indianerstammer i USA. Slaget ble utløst da krigere fra en kombinert siouxgruppe av stammene oglala/brulé angrep en gruppe på pawneer på buffalojakt. I henhold til indianeragenten John W. Williamson, som fulgte jaktpartiet, «den andre dagen i juli 1873 forlot indianerne, som utgjorde sju hundre, Genoa for jaktmarkene. Av disse var 350 menn, resten var kvinner og barn.»Williamson, John W.: «Last Buffalo Hunt of the Pawnees» i: Bassett, Samuel Clay: History of Buffalo County and Its People  69 pawneer ble drept, de fleste av disse var ikke-stridende kvinner og barn. The Chicago Tribune, lørdag 30. august 1873; New York Times, 21. august 1873 (rapportert av William Burgess, indianeragent for pawneene) Massakren var en av faktorene til pawneenes beslutning om å flytte til reservatet i Indianerterritoriet (det som i dag er Oklahoma). Becher, Ronald (1. mars 1999): Massacre Along the Medicine Road: A Social History of the Indian War of 1869, Caxton Press, ISBN 0-87004-387-0, s. 389

 Dakotakrigen i 1862 
 Se hovedartikkel, siouxopprøret
I 1862, kort tid etter et mislykket kupp året før og en vinter med hunger, ble den føderale betalingen forsinket. De lokale handelsmennene kunne ikke gi mer kreditt til santeefolket (østlige dakotaere), og en av handelsfolkene, Andrew Myrick, gikk så langt som å si: «Om de er sultne, la dem spise gress!» Dillon, Richard (1993): North American Indian Wars. City: Booksales. ISBN 1-55521-951-9. s. 126 Den 17. august 1862 ble dakotakrigen utløst ved at noen få santeemenn drepte en hvit gårdbruker og det meste av hans familie. De inspirerte til ytterligere angrep mot hvite bosetninger langs Minnesotaelven. Santeene angrep også handelsposter. Senere fant noen bosettere Myrick blant de døde. Munnen hans var stappet full av gress. Steil, Mark; Tim Post (26. september 2002): «Let them eat grass». Minnesota Public Radio.

Den 5. november 1862 ble 303 santee-siouxer i en krigsrett i Minnesota funnet skyldig i voldtekt og mord på hundrevis av amerikanske nybyggere. De ble dømt til å bli hengt. Ingen advokater eller vitner fikk lov til å forsvare de anklagede, og mange ble dømt i løpet av mindre enn fem minutter av rettens tid av en dommer.War for the Plains. Time-Life Books. 1994. ISBN 0-8094-9445-0. President Abraham Lincoln gjorde om dødsstraffen for 284 av krigerne, men skrev under på henrettelsen av 38 av dem ved henging den 26. desember 1862 i Mankato i Minnesota. Det er den største massehenrettelse hittil i amerikansk historie. Steil, Mark; Tim Post (26. september 2002): "Execution and expulsion". Minnesota Public Radio. 

Senere utsatte USA avtalen om livrenter til dakotaene i fire år, og betalte penger til de hvite ofrene og deres familier. Mennene som fikk dødsstraffen endret av president Lincoln ble sendt i fengsel i Iowa under forhold hvor mer enn halvparten av dem døde.

I løpet av og under opprøret var det mange av santeene og deres slektninger som flyktet fra Minnesota og østlige Dakota til Canada, eller bosatte seg i dalen til Jameselven i et kortvarig reservat før de ble tvunget til å flytte til Crow Creek-reservatet på østbredden av elven Missouri. Noen få slo seg sammen med yanktonaistammen og flyttet ytterligere vestover for å slå seg sammen med ulike lakotagrupper og fortsette krigen mot det amerikanske militæret.

Andre greide å bli værende i Minnesota og i øst i små reservater som eksisterte inn på 1900-tallet, inkludert reservatene Sisseton-Wahpeton, Flandreau, og Devils Lake (Spirit Lake eller Fort Totten) i Sør- og Nord-Dakota. En del endte opp i Nebraska hvor santee-sioux-stammen i dag har et reservat ved sørbredden av Missouri.

De som flyktet til Canada har i dag etterkommere som bor i de ni små dakota-reservater, fem av dem ligger i Manitoba (Sioux Valley, Long Plain, Dakota Tipi, Birdtail Creek, and Oak Lake [Pipestone]) og de gjenværende fire (Standing Buffalo, Moose Woods [White Cap], Round Plain [Wahpeton], og Wood Mountain) i Saskatchewan.

 Red Clouds krig 
Red Clouds krig (også kalt Bozemankrigen) var en bevæpnet konflikt mellom cheyennene, arapahoene og lakotaene på den ene siden og den amerikanske hæren på den andre i territoriene Wyoming og Montana fra 1866 til 1868. Krigen ble utkjempet over kontrollen over Powder River Country i det nordlige og sentrale Wyoming.

Krigen fikk navn etter Red Cloud, en framtredende siouxhøvding som ledet krigen mot hæren som følge av at hæren trengte seg inn i området. I 1863 hadde nybyggere begynte å bruke Bozeman-ruten som var den korteste og letteste ruten fra Fort Laramie til Oregon-ruten og videre til gullfeltene i Montana. Fra 1864 til 1866 ble veien benyttet av rundt 3500 gullgravere, nybyggere og andre. Disse inntrengerne konkurrerte med indianerne om de minskende ressursene langs veien.Fort Phil Kearney/Bozeman Trail Association 

Krigen endte med fredsavtalen av Fort Laramie i 1868. At siouxene fikk en form for seier i krigen førte til at de for en tid bevarte kontrollen over Powder River country. Brown, Dee (1970): Bury My Heart at Wounded Knee, Bantam Books. ISBN 0-553-11979-6, kapittel 6. Det er ukjent hvor mange av indianerne som ble drept, men anslagsvis rundt hundre stykker, mens rundt to hundre soldater ble drept. Price, Catherine (1996): The Oglala People, 1841-1879: A Political History, Lincoln: U of NE, s. 64. Oberst Henry B. Carringtons total antall døde og skadede fra juli til desember 1866 var 96 soldater og 58 sivile døde. I tillegg ble soldater og sivile drept i 1867, noe som fører antallet døde hvite opp til rundt 200.

 Den store siouxkrigen i 1876–77 
 Se hovedartikkel, Black Hills-krigen

Den store siouxkrigen var en rekke av slag mellom lakotaindianerne og allierte stammer som cheyennene mot den amerikanske hæren. Det tidligste trefningen var slaget ved Powder River og det siste slaget var Wolf Mountain. Mellom disse ble det utkjempet slag ved Rosebud, Little Bighorn, Warbonnet Creek, slaget ved Slim Buttes, Cedar Creek og Dull Knife-kampen. Den store siouxkrigen var også kjent som Black Hills-krigen, og var sentrert rundt lakotastammene blant siouxene. En rekke slag ble utkjempet i territoriene Montana, Dakota, og Wyoming, og endte med nederlag for indianerne.

 Massakren ved Wounded Knee 
 Se hovedartikkel, Massakren ved Wounded Knee

Massakren ved Wounded Knee var den siste store væpnede konflikten mellom lakotaindianerne og USA. Den er beskrevet som en «massakre» av general Nelson A. Miles i et brev til Kommisjonen for indianeraffærer. Brev: General Nelson A. Miles to the Commissioner of Indian Affairs , 13. mars 1917.

Den 29. desember 1890 omringet fem hundre tropper fra USAs 7. kavaleri, støttet av fire Hotchkiss-kanoner (lett, hurtigskytende artilleri) en leir med lakotaindianere med ordre om å eskortere dem til jernbanen for videre transport til Omaha i Nebraska.

Om morgenen den 29. desember gikk troppene inn i lakotaenes leir for å avvæpne dem. En versjon av hendelsene hevdet at en døv lakotaindianer ved navn Black Coyote var uvillig til å gi fra seg sin rifle, og at han hadde betalt mye for den.Parsons, Randy: «The Wounded Knee Massacre – December 1890» . Lastoftheindependents.com. Da de ville frata ham riflen eskalerte det, og et skudd ble avfyrt, og deretter begynte soldatene å skyte vilt fra alle kanter. De drepte menn, kvinner og barn om hverandre, i tillegg til sine egne. Lakotakrigerne som fortsatt hadde sine våpen begynte å skyte tilbake på de angripende soldatene. De overlevende indianerne flyktet, men kavaleriet forfulgte dem og drepte mange som var ubevæpnet.

Ved den tiden da det hele var over var 25 soldater døde, og mer enn 150 lakotaindianere, inkludert kvinner og barn. Hvor mange av de som flyktet som ble drept er uklart. En beregning hevder at rundt 300 ble drept. Nelson A. Miles til Komisjonen for indianeraffærer den 13. mars 1917: «The official reports make the number killed 90 warriors and approximately 200 women and children». 

De døde indianerne ble lagt i massegraver. Rundt tjue soldater ble belønnet med æresmedaljen, den høyeste militære utmerkelsen som tildeles av USA.Green, Jerry (1994): «The Medals of Wounded Knee»  (PDF). Nebraska State Historical Society, også tilgjengelig i Nebraska History #75, s. 200–208. Nebraska State Historical Society History.

 Reservater 

Senere på 1800-tallet leide jernbanene jegere for å få utryddet de store flokkene med bison, indianernes fremste matressurser. Santeene og lakotaene ble tvunget til akseptere å leve innenfor reservater definert av hvite amerikanere i bytte for resten av sine landområder, og bytte buffalo med tamkyr og korn. De ble avhengig av en årlig utbetaling garantert ved inngått avtale.

I Minnesota etterlot avtalene Traverse des Sioux og Mendota i 1851 siouxene med et reservat som var 32 km bredt på hver side av elven Minnesota. I dag lever halvparten av alle innskrevne siouxer av reservatet. Innskrevne medlemmer i noen av siouxstammene i USA er påkrevd å ha avstamning som er minst en fjerdedel siouxavstamning (tilsvarende en besteforeldre) i henhold til den amerikanske loven om «Blood quantum laws». «Enrollment Ordinance» 

I Canada anerkjenner de kanadiske myndigheter stammesamfunnet som en av First Nations. Landområdene som disse «første nasjoner» (urbefolkningen) holder kalles for indianerreservater.

 Politisk aktivisme på 1900-tallet 
 Okkupasjonen av Wounded Knee 

Fra slutten av 1960-tallet begynte unge indianere å agitere for bedre forhold, respekt for deres sivile rettigheter, og bedre programmer for utdannelse og økonomisk utvikling. Dramatiske protester ble gjennomført, blant annet okkupasjon av den tidligere fangeøya Alcatraz i San Francisco-bukta i California. Okkupasjonen varte i nitten måneder, fra 20. november 1969 til 11. juni 1971 og ble avsluttet med tvang av de amerikanske myndighetene.

Hendelsen ved historiske Wounded Knee begynte den 27. februar 1973 da byen Wounded Knee i Sør-Dakota ble tatt av medlemmer av Den amerikanske indianerbevegelse. Okkupantene kontrollerte byen i 71 dager mens ulike statlige og føderale politimyndigheter som FBI og U.S. Marshals Service beleiret dem. To medlemmer av indianerbevegelsen ble drept under skyting ved hendelsen. Meningsmålinger i USA viste at det var utstrakt sympati for indianerne og deres sak ved Wounded Knee. Riches, William T. Martin (1997): «Ripples from the Pond». The Civil Rights Movement: Struggle and Resistance. Palgrave. s. 159. De fikk også støtte fra ulike kjendiser, blant andre navn som Marlon Brando, Johnny Cash, Angela Davis, Jane Fonda og andre. Carroll, Peter N. ([1982] 2000): «Not as Stepchildren or Wards»: The Dilemma of Minority Cultures i: It Seemed Like Nothing Happened: America in the 1970s. Rutgers University Press. s. 105–106.

 Republikken Lakota 
Lakota Freedom Delegation, en gruppe kontroversielle indianeraktivister, erklærte i desember 2007 at lakotaene trakk seg fra alle avtaler signert med USA for å få herredømme over deres nasjon. En av aktivistene, Russell Means, erklærte at aksjonen var lovlig og siterte naturrett, folkerett og amerikansk lov.«Descendants of Sitting Bull and Crazy Horse break away from US» , Agence France-Presse news Gruppen betrakter Lakota som en selvstendig nasjon, men den har forblitt uten anerkjennelse. De foreslåtte grensene krever tusenvis km av Nord- og Sør-Dakota, Wyoming, Nebraska og Montana. Harlan, Bill (21. desember 2007): «Lakota group secedes from U.S.» . Rapid City Journal.

 I populærkulturen 
 Richard Harris' film A Man Called Horse (1970) og dens to oppfølgere er fiktive, men realistiske fortellinger om siouxfolket.
 Fjernsynsfilmen Bury My Heart at Wounded Knee (2007) fortalte om omplasseringen og reservatene til folk fra siouxene, basert på en bok av Dee Brown med samme tittel.
 Filmene Danser med ulver (1990) og Thunderheart (1992) inneholdt beskrivelser av siouxfolket.

 Historisk kjente siouxer 
 Tȟatȟáŋka Íyotake (Sitting Bull) — kjent hunkpapa-lakota høvding og hellig mann
 Tȟašúŋke Witkó (Crazy Horse) — kjent oglala-lakota kriger
 Maȟpíya Lúta (Red Cloud) — kjent oglala-lakota høvding og talsmann
 Heȟáka Sápa (Black Elk) — kjent oglala-lakota medisinmann og hellig mann
 Ité Omáǧažu (Rain-in-the-Face) — hunkpapa-lakota krigshøvding

 Referanser 

 Litteratur 
 Chaky, Doreen (2014): Terrible justice: Sioux Chiefs and U.S. Soldiers on the Upper Missouri, 1854-1868. University of Oklahoma Press. ISBN 9780870624148.
 Hassrick, Royal B (1977): The Sioux: life and customs of a warrior society. University of Oklahoma Press. ISBN 0-8061-0607-7.
 Gibbon, Guy E (2003): The Sioux: the Dakota and Lakota nations. Blackwell. ISBN 1-55786-566-3.
 McLaughlin, Marie L (2010): Myths and Legends of the Sioux. BiblioBazaar. ISBN 978-1-141-80554-9.
 Hyde, George E (1993): A Sioux chronicle. University of Oklahoma Press. ISBN 0-8061-2483-0.
 Standing Bear, Luther; E A Brininstool (2006): My People the Sioux. University of Nebraska Press. ISBN 0-8032-9332-1.
 In the Shadow of Wounded Knee  August 2012 National Geographic (magasin) med kart over reservathistorien .

 Eksterne lenker 

 «Dakotas» i: The American Cyclopædia. 1879.
 «Sioux» i: Encyclopædia Britannica 1911 via Wikisource
 «Sioux», Encyclopedia of the Great Plains
 «Sioux», land og kulturer
 Myths And Legends Of The Sioux
 Lakota Sioux, deres land, allierte og fiender
 Russell Means on late Lakota (Sioux) History

Kategori:Indianerstammer
Kategori:Nordamerikanske indianerstammer
Kategori:Prærieindianere
Kategori:Urfolk i Canada
Kategori:Urfolk i USA
Kategori:Urfolk i Nord-Dakota
Kategori:Urfolk i Sør-Dakota
Kategori:Urfolk i Minnesota
Kategori:Urfolk i Nebraska
Kategori:Urfolk i Montana
Kategori:Urfolk i Wyoming