Paulus Diaconus

Paulus Diaconus (født ca. 720 i Cividale del Friuli i Italia, død 13. april sannsynligvis 799 i klosteret Monte Cassino), også kjent som Warnefred og Cassinensis (dvs. «fra Monte Cassino»), var en benediktinermunk og langobardisk historiker mest kjent for sitt ufullstendige verk Historia gentis Langobardorum, og var blant Saxos viktigste kilder.Peter Zeeberg: Saxo]</ref>

 Liv og virke 
En stamfar til Paulus ved navn Leupichis fulgte med Alboin under invasjonen av Italia i 570, og fikk land i nærheten av Forum Julii (Friuli). Under en senere krig mot avarene invaderte disse og tok med seg fem av Leupichis sønner tilbake til Pannonia. En av dem, Leupichis (den yngre), returnerte til Italia og gjenopprettet familien. Leupichis den yngres barnebarn, Warnefrid, fikk sønnen Paulus Diaconus med sin kone Theodelinda.

Et tidspunkt mellom 720 og 735 i Friuli ble Paulus født inn i denne kanskje adelige langobardiske familie. Han hadde broren Arichis, som var gift og fikk to barn, og en søster som gikk i kloster tidlig i sin ungdom. Paulus fikk en eksepsjonelt god utdannelse ved den langobardiske kong Ratchis' hoff i Pavia, der bl.a. en lærer ved navn Flavian underviste ham i grunnleggende gresk. Det er sannsynlig at Paulus ble sekretær for langobardenes siste konge, Desiderius; sikkert er det at han underviste kongens datter Adelperga. Desiderius og dronning Ansa sørget for at døtrene deres inngikk politisk fordelaktige ekteskap: Desiderata ble gift med Karl den store; Adelperga med hertug Arechis av Benevento; og Luitperga med hertugen av Bayern, fetter til Karl den store.<ref>[https://kimrendfeld.wordpress.com/2013/12/18/the-insulted-princess-charlemagnes-second-wife/ Kim Rendfeld: The insulted princess, Charlemagne's second wife 

Paulus fulgte Adelperga til Arechis' hoff og skrev på hennes oppfordring en fortsettelse av Eutropius' verk. Navnet Germania feiltolket han som utledet av det latinske verbet germinare («å spire»). Han mente det kalde klimaet nordpå gjorde menneskene fruktbare, så germanerne ble tvunget til å utvandre fordi det ikke lenger fantes plass nok i hjemlandene. Langobardene mente han kom fra «den øy som kalles Scandinavia», slik Cassiodorus skrev om goterne. Om «finnene» (dvs. samer) skrev han at «de innhenter ville dyr i fullt firsprang ved hjelp av et krumt trestykke, tildannet så det ligner en bue» - det høres som en boomerang. Tidevann mente han skyldes et vannsvelg som drar inn havstrømmene to ganger i døgnet og spytter dem ut igjen. I likhet med Cassiodors gotere kjempet Paulus' langobarder med amasoner, kom til traktene ved Donau og beseiret herulene. En historie om Gorm den gamle og hans dronning Thyra har Saxo lånt fra Paulus, som i sin versjon forteller at herulenes kong Rodulf sitter opptatt med brettspill, mens folkene hans er i kamp. Han har en utkikk i tretoppen for å følge med på slagets gang, og truer med at han blir halshogd om han sier at herulene flykter. Det tør derfor ikke utkikken røpe, men til slutt aner Rodulf uråd og sier at det er vel ikke slik at de flykter? Utkikken svarer: «Det sa du, herre, og ikke jeg» - og tar klokelig flukten. Rodulf som hevnes av Waccho, tilsvarer Rolf Krake som hos Saxo hevnes av Viggo.Knud Togeby: «Europeisk litteratur» i Verdens litteraturhistorie bd. 2 (s. 235), Cappelens forlag, Oslo 1971, ISBN 82-574-0063-7

Det var eventuelt i forbindelse med Karl den stores innmarsj i Pavia i 774 at Paulus søkte tilflukt hos Adelperga i Benevento; men hans tilstedeværelse der kan med større sannsynlighet dateres til adskillige år før dette. Innen lenge inntrådte han i et kloster ved Comosjøen, og før 782 hadde han bosatt seg i det store benedikterkloster Monte Cassino, der han møtte Karl den store. Omkring 776 ble hans bror Arichis ført som fange til Frankerriket, og da Karl omkring fem år senere besøkte Roma, lyktes det Paulus å få ham løslatt ved å skrive til Karl.

Hans litterære produksjon tiltrakk seg Karl den stores oppmerksomhet, og Paulus ble snart en viktig brikke i karolingernes renessanse. Han returnerte til Monte Cassino i 787 og døde den 13. april i et av årene mellom 796 og 799. Tilnavnet «Diaconus» viser at han var diakon. Paulus kom tilbake til Monte Cassino i 787. Han lengtet alltid dit, skrev han: «Sammenlignet med eders kloster er palasset som et fengsel for meg.»Knud Togeby: «Europeisk litteratur» i Verdens litteraturhistorie bd. 2 (s. 234) 

 Verker 
 Historia gentis Langobardorum
Paulus Diaconus hovedverk var Historia gentis Langobardorum; en ufullstendig historie i seks bøker skrevet etter 787 og før 795/ 796 – kanskje ved Monte Cassino. Verket omhandler langobardenes historie fra 568 til kong Liutprands død i 744, men inneholder likeledes en del informasjon om Det østromerske keiserdømme, frankerne med mere. Historien er skrevet fra en langobards synsvinkel og er særlig verdifull for innsikt i forholdet mellom langobardene og frankerne. Historien starter:Jo fjernere det nordlige himmelstrøket ligger fra solens varme, og jo mere det avkjøles ved snø og frost, dess sunnere er det for menneskenes legemer, og dess bedre egner det seg til å fremme nasjonenes utbredelse; nettopp som det omvendte, jo nærmere en sydlig egn ligger solens varme, dess mer oversvømmes den av sykdommer, og dess mindre er den tjenlig for oppfostringen av mennesker. (Historia gentis Langobardorum)

Iblant hans kilder var dokumentene Origo gentis Langobardorum, Liber Pontificalis, en nå tapt historiebok skrevet av Secundus av Trent, og de tapte annalene fra Benevento; derutover gjorde han bruk av Beda, Gregor av Tours og Isidor av Sevilla.

 Historia Romana
Paulus annet store hovedverk er Historia Romana, en fortsettelse av Eutropius' historie Breviarium. Denne historie ble nedskrevet mellom 766 og 771 mens han oppholdte seg ved Arechis hoff i Benevento. Paulus skulle ha oppfordret sin tidligere elev Adelperga til å lese Eutropius. Det gjorde hun, men fant den mangelfull fordi hun ikke syntes den hedenske forfatteren hadde noe å si om kristne emner, og for øvrig sluttet historien med keiser Valens' maktovertagelse i 364. Det ble til at Paulus utvidet Eutropius' historie med seks ytterligere bøker og deler fra de hellige bøker og kristen kirkelære, hvorved den ble bragt opp til år 533. Dette verket er verdifullt for sin tidlige historiske presentasjon av perioden ved Vestromerriket siste tid.

 Gesta episcoporum Mettensium
På oppfordring av biskopen av Metz, Angilram (død 791) skrev Paulus boken Gesta episcoporum Mettensium; som er en historie om Metz' biskoper opp til år 766, hvilken var den første av sitt slag nord for Alpene.

 Annet
Derutover har han skrevet mange brev, vers og epitafer, som dem for grev Arichis av Benevento og mange medlemmer av karolingerslekten. Noen av hans brev er utgitt sammen med Historia gentis Langobardorum i Monumenta. Ernst Dümmler har samlet Paulus' dikt og epitafer, og utgitt dem i Poetae latini aevi carolini, Band i. (Berlin, 188f). Nyere materiale er siden kommet frem og en ny utgave og diktene (Die Gedichte des Paulus Diaconus) er blitt redigert og utgitt av Karl Neff (München, 1908) – som imidlertid mener at Paulus ikke er opphavsmann til det mest kjente diktet i samlingen; diktet Ut queant laxis – en hymne til Johannes døperen. Noe overraskende skulle det ellers vise seg at være et stimuli til en av de mest avgjørende hendelser i musikkhistorien, da Guido av Arezzo på 1000-tallet utviklet noter nettopp ut fra denne hymnen. Guido tok den første stavelsen i det første vers og brukte dem som navnene på sin nye musikkskala.UT queant laxis REsonare fibris
MIra gestorum FAmuli tuorum,SOLve polluti LAbii reatum,
Sancte Iohannes.
De syv notene: ro, re, mi, fa sol, la og si.

Paulus har også skrevet en gravskrift som er bevart, kalt De significatu verborum dedisert til Karl den store. Mens Paulus var i Frankerriket, oppfordret Karl ham også til å skrive en prekensamling, noe han gjorde etter han var tilbake i Monte Cassino. De ble hovedsakelig brukt i frankiske kirker. Endelig er også en bibliografi over pave Gregor I den store tilskrevet Paulus Diaconus.

Referanser

 Litteratur 
 Atti e memorie del congresso storico tenuto in Cividale (Udine, 1900)
 Balzani, Ugo (1884): Le Cronache italiane nel medio evo, Milan
 Cipolla, Carlo (1901): Note bibliografiche circa l'odierna condizione degli studi critici sul testo delle opere di Paolo Diacono, Venezia
 Dahn, Julius Sophus Felix (1876): Langobardische Studien, bind I, Leipzig
 Giudice, P. del (1889): Studi di storia e diritto, Milan
 Goffart, Walter (1988): The Narrators of Barbarian History, Yale
 Hauck, Albert (1898): Kirchengeschichte Deutschlands, bind II, Leipzig
 Wattenbach, Wilhelm (1904): Deutschlands Geschichtsquellen'', bind I, Berlin

 Eksterne lenker 
 Verker av Paulus Diaconus på Bibliotheca Augustana (på latin)
 Latinsk originaltekst af Historia gentis Langobardorum
 En engelsk oversættelse af Historia Langobardorum

Kategori:Italienske historikere
Kategori:Personer fra provinsen Udine
Kategori:Italienske benediktinere
Kategori:Kristne munker