Mahisasaka

Mahīśāsakāḥ, også kalt Āvantaka-vādinaḥ, var en av de 18 eller 20  tidlige buddhistiske skolene. 

Theravāda-skolens nedtegnelser forteller at  Mahīśāsakāḥ-skolen oppstod under det første skismet i buddhismens historie i India. Sarvāstivāda er ifølge deres fremstilling en utløper fra Mahīśāsakāḥ.

Sarvāstivāda-skolens egne nedtegnelser hevder derimot at Mahīśāsakāḥ var en avlegger av Sarvāstivāda. Det samme hevder mahāyāna-tekster som er bevart på kinesisk. Det er derfor alminnelig akseptert at skolens opprinnelse går tilbake til uenighetene under det andre buddhistiske konsil. 

Mellom slutten av det andre århundre f.Kr. og begynnelsen av det første århundre f.Kr. oppstod Dharmaguptaka som en avlegger av Mahīśāsakāḥ.

 Navnet 
På sanskrit heter grunnleggeren av skolen for Āvantaka (devanāgarī: आवन्तक) og skolen kalles også for Āvantaka-vādinaḥ (आवन्तक वादिनः). Āvantaka skal ha levd i det 2. århundre f. Kr. og navnet betyr «en som ikke kan bli kastet bort». Det sies at han ble kastet i en brønn av moren etter fødselen. Faren berget livet hans. I utgangspunktet var han bramin, men etter studier av forskjellige former for indisk filosofi ble han buddhist.

Det sies at han var en regent. I teksten Chéng Wéishí Lùn (成唯識論) fra Yogācāra-skolen, som bare er bevart på kinesisk (rekonstruert tittel: Vijñaptimātrāsiddhiśāstra), heter det på side 15a23 at han var en konge som «omvendte sitt land» eller folk, og som «renset sitt land».

På pāli er navnet Mahiṃsāsaka. På tibetansk er det sa ston pa'i sde (ས་སྟོན་པའི་སྡེ) og skolen kalles bsrung ba pa'i sde (བསྲུང་བ་པའི་སྡེ). På kinesisk er navnet Bùkěqì (不可棄) og skolen kalles bùkěqì bù (不可棄部). Andre navn på kinesisk er míshāsāi bù (彌沙塞部), míshā bù (彌沙部), móxìshēsuōjiā (摩醯奢娑迦), huàdì bù (正地部) og huàdì (化地).

 En avlegger av Sarvāstivāda 

First a student of Sarvâstivāda 說一切有部, he later modified their doctrines into Mahīśāsaka.

 Lære 
An early Indian school that branched off from Sarvâstivāda 有部 about three hundred years after Śākyamuniʼs death. Their beliefs were close to the Mahāsāṃghikas 大衆部, especially regarding the non-existence of past and future factors 過未無體. According to Mahīśāsaka teachings, only the present factor really exists. This school is known in later Buddhist history for its vinaya text, the Five Part Vinaya 五分律, translated by Buddhajīva CE 423–424.

Det evige nå
Skolens idéer hadde likheter med Mahāsāṅghika. Den benektet at fenomenene (dharmaene) eksisterer i fortid og fremtid. Det eneste som eksisterte var nåtiden. Tiden som sådan er en illusjon. Av samme årsak avviste skolen både læren om tingenes tomhet (shunyata) og den tradisjonelle buddhistiske læren om mangelen på et selv (anatman).

I prajñāpāramitā-litteraturen sies det at tingene og fenomenene er «tomme» for «egen eksistens» (svābhava), fordi de er relative og ikke absolutt virkelige. På samme måten benektes et «permanent» selv i et univers der ingenting er stabilt, men i en evig forandring. Ifølge prajñāpāramitā er tingenes forgjengelighet selve årsaken til lidelsen, som er den første av de fire edle sannheter.

Ifølge Mahīśāsakāḥ var «tomheten», mangelen på et permanent selv – og dermed også selve lidelsen, fraværende i nåtiden. Nåtiden er det eneste som eksisterer; den hadde ifølge skolen absolutt eksistens. Denne erkjennelsen er det springende punktet i lidelsens opphør, og den skulle ifølge Mahīśāsakāḥ inntreffe plutselig, og ikke gradvis.

I verket Shōbōgenzō, ga Dōgen Zenji (道元禅師, 1200–1253), grunnleggeren av Sōtō, en malende beskrivelse av tidens relativitet, og nåtidens realitet:

Mahīśāsakāḥ er ikke Zen. Likevel har en japansk zen-lærer fra kamakuraperioden forklart tidens ikke-eksistens, i overensstemmelse med Mahīśāsakāḥ. I likhet med mahīśāsakāḥ, legger Zen vekt på at oppvåkningen skjer plutselig, og ikke trinnvis.

Mahīśāsakāḥ representerte en av de de 10 ontologiske synspunkter innenfor indisk og kinesisk buddhisme. I Kina ble skolen også kalt «den doktrinære retning som hevder at amsaskrita-dharmaene er uten fortid og fremtid.»Kinesisk: 法無去來宗, pinyin: fǎ wú qùlái zōng, Wade-Giles: fa wu ch'ü-lai tsung, koreansk: 법무거래종, hangul: beop mu georae jong, McCune-Reischauer: pŏp mu kŏrae chong, japansk: hō mu korai shū, katakana: ホウムコライシュウ, vietnamesisk: pháp vô khứ lai tôngTaishō Shinshū Daizōkyō, bind 36, tekst nr 1736, 107a14Zhōnghuá Dàzángjīng, bind 86, tekst nr 1766, Nanjio, tekst nr 1590

Klosterdisiplinen
Mahīśāsaka er en av de få tidligere buddhistiske skolene, hvor de nedskrevne kloster-reglene (vinaya) er bevart for ettertiden. I året 413 ble teksten bragt til Det østlige Jin-dynastiet av Faxian. Mellom årene 423 og 434 ble den oversatt til kinesisk av  Buddhajīva og Dàoshēng. Oversettelsen ble fullført ved Longguangsi, og bestod av 30 bokruller. Teksten har to rekonstruerte sanskrit-navn: Mahīśāsaka-vinaya og Pañcavargika-vinaya (Vinaya i fem kategorier).

Dens kinesiske tittel er 彌沙塞部和醯五分律 (pinyin: Míshāsāibù héxì wǔfēnlǜ, Wade-Giles: Mi-sha-sai-pu ho-hsi wu-fen-lü, koreansk: 미사색부화혜오분율, hangul: Misasaekbu hwahye obunyul, McCune-Reischauer: Misasaekpu hwahye obunyul, japansk: Mishsokubu wake gobunritsu, katakana: ミシャソクブワケゴブンリツ).Taishō Shinshū Daizōkyō, bind 22, tekst nr 1421, Tripitaka Koreana, bind 22, tekst nr 895,Zhōnghuá Dàzángjīng, bind 39, tekst nr 972,Nanjio, tekst nr 1122

Mahīśāsaka vinaya i fem kategorier (sammendrag)

Den kinesiske buddhistiske kanon inneholder også et sammendrag av teksten under tittelen «Mahīśāsaka vinaya i fem kategorier (eller deler)» (kinesisk: 彌沙塞五分戒本, pinyin: Míshāsāi wŭfēn jièbĕn, Wade-Giles: Mi sha se wu fen chieh pen, koreansk: 미사새오분계본).Taishō Shinshū Daizōkyō, bind 22, tekst nr 1422, Tripitaka Koreana, bind 23, tekst nr 901Zhōnghuá Dàzángjīng, bind 41, tekst nr 980, Nanjio, tekst nr 1157 Denne lille teksten, i en bokrull, ble oversatt av Buddhajīva i Yáng Dōu (楊都) i året 423 eller 424 (mellom det første og det andre året av Jĭng píng (景平) under dynastiet Liú sòng 劉宋)Taishō Shinshū Daizōkyō, bind 55, tekst nr 2149, 300b:22

Mahīśāsakakarman
En annen vinaya-tekst med den rekonstruerte sanskrit-tittelen Mahīśāsakakarman, er bevart i to oversettelser til kinesisk. 

Den første oversettelsen, i en bokrull, ble foretatt av Míng huī i året 522 (det tredje året av Pŭ Tōng (普通) under Liáng dynastiet) ved klosteret Jiàn chū sì (建初寺).Taishō Shinshū Daizōkyō, bind 55, tekst nr 2154, 538a:14 Dens kinesiske tittel er 五分比丘尼戒本 (pinyin: wŭfēn bĭqiūní jièběn, Wade-Giles: Wu fen pi ch'iu ni chieh pen, koreansk: 오분비구니계본).Taishō Shinshū Daizōkyō, bind 22, tekst nr 1423, Tripitaka Koreana, bind 23, tekst nr 905Zhōnghuá Dàzángjīng, bind 41, tekst nr 986, Nanjio, tekst nr 1158

Den andre oversettelsen, også i en bokrull, ble foretatt av Ài Tóng i året 705 eller 706Taishō Shinshū Daizōkyō, bind 55, tekst nr 2154, 619b:6 (kinesisk: 彌沙塞羯磨本, pinyin: Míshāsāi jié móběn, Wade-Giles: Mi sha se chieh mo pen, koreansk: 미사새갈마본).Taishō Shinshū Daizōkyō, bind 22, tekst nr 1424, Tripitaka Koreana, bind 23, tekst nr 916Zhōnghuá Dàzángjīng, bind 41, tekst nr 998, Nanjio, tekst nr 1153

Referanser
Muller 1993, 化地部 Mahīśāsaka

Muller 2001, 不可棄 Āvantaka
Taishō, bind 82 tekst nr 2582, første bokrull
Taishō, bind 31 tekst nr 1585, side 15a23

Kilder




Kategori:Tidlige buddhistiske skoler
Kategori:Vinaya
Kategori:Taishō Tripiṭaka, seksjon 11