Anadiplose

Anadiplose (fra gresk: ἀναδίπλωσις/anadíplōsis = videreføring), er innen verselæren den retorisk effekt å la det siste ordet, eller de siste ordene, i en setning bli gjentatt i begynnelsen av neste setning eller verselinje:... x / x ....

Et eksempel finnes hos Ovid:

Ved å gjenta den siste linjen fra den foregående strofen 'sub aqua' også som første verselinje i neste strofe, fremstiller Ovid samtidig lyden av en frosk som kvekker: sub aqua, sub aqua = Kvakk-kvakk.

Et annet eksempel er fra siste strofe i Goethes dikt «Seefahrt»:

Selve det fenomen å gjenta et ord eller en ordgruppe i rask rekkefølge kalles geminasjon.

En nærstående variant av anadiplosen er forøvrig den såkalte epanastrofen. Diverse ramseeventyr bygger sin tekstlige logikk på et slikt mønster: Kjære min katt, ta musa, musa vil ikke gnage reipet, reipet vil ikke henge slakteren, slakteren vil ikke slakte oksen, oksen vil ikke drikke vannet, vannet vil ikke slukke ilden, ilden vil ikke brenne riset, riset vil ikke rise gutten, og gutten vil ikke gå på skolen (Elsa Beskow: Gutten som ikke ville gå på skolen).

 Litteratur 
Edward P.J. Corbett: Classical Rhetoric for the Modern Student. Oxford University Press, New York, 1971.
Herbert Weir Smyth: Greek Grammar. Harvard University Press. Cambridge 1920. ISBN 0-674-36250-0.

Kategori:Retorikk
Kategori:Greske ord og uttrykk