Instrumentering (musikk)

Med instrumentering (også instrumentasjon) forstår man fordelingen av stemmer på de enkelte instrumentene i en musikalsk komposisjon. For orkesterverk kan man også snakke om orkestrering. Teorien om instrumentering kalles instrumentasjonslære.

Komponisten eller en arrangør avgjør hvilke instrument som skal spille de enkelte stemmene under hensyntagen til instrumentenes muligheter og begrensninger, deres toneomfang, klangfarge, volum og annet. Ved å endre instrumenter og gi dem ulike oppgaver kan hele ensemblets klangfarge endres, eller klangfargen til  harmoniene eller melodiene kan varieres. 

Før rundt 1600-tallet var det uvanlig at komponistene spesifiserte instrumenter.

 Litteratur 
 Hector Berlioz, Richard Strauss: Instrumentationslehre. Peters, Frankfurt, ISBN 3-87626-030-2.
 Nikolai Rimsky-Korssakow: Principles of Orchestration. Dover Publications, London 1964, ISBN 0-486-21266-1.
 Hermann Erpf: Lehrbuch der Instrumentation und Instrumentenkunde. Schott, Mainz, ISBN 3-7957-2211-X.
 Ertugrul Sevsay: Handbuch der Instrumentationspraxis. Bärenreiter, Kassel, ISBN 3-7618-1726-6.
 Samuel Adler: The Study of Orchestration. W.W. Norton, New York 1982, 1989, 2001, ISBN 0-393-97572-X.

 Eksterne lenker 

 Principles of Orchestration , en interaktiv online-lærebok i orkestrering
 Hector Berlioz: Treatise On Instrumentation
 Nikolai Rimsky-Korsakov: Principles of Orchestration

Kategori:Musikkteori