Chaconne

Chaconne (fransk, spansk chacona, fra baskisk chocuna «lystig») er en spansk folkedans fra 1500-tallet, nært beslektet med passacaglia. Det italienske begrepet ciaccona blir ofte brukt, og andre skrivemåter som ciacona, chiaccona, ciaconia og lignende forekommer også.

 Historie 
Chaconnen var opprinnelig en hurtig dans som oppsto i spansk folkekultur på slutten av 1500-tallet. Dansen ble utført med erotiske bevegelser og sunget med spottende tekster.Alexander Silbiger, "Chaconne", The New Grove Dictionary of Music and Musicians, ed. S. Sadie and J. Tyrrell (London: Macmillan, 2001) Ifølge Curt Sachs er chaconnen av latinamerikansk opprinnelse og med en sanselig, vill og tøylesløs karakter. 

I kunstmusikken er chaconnen en ostinat musikkform med variasjoner over et gjentatt harmoniskjema på fire til åtte takter.

Chaconnen var stort sett bare i vanlig bruk i barokken, men ble delvis tatt fram igjen på 1800-tallet. En av de største romantiske symfoniske chaconnene er sluttsatsen i symfoni nr 4 i e-moll op. 98 av Brahms. Det vakre temaet er med små forandringer hentet fra Bach-kantaten Nach dir, Herr, verlanget mich BWV 150. Temaet presenteres av blåserne og utvikles i over 30 variasjoner med temaet tilstede i bassinstrumentene nesten hele tiden.

 Chaconne og passacaglia 
På 1800-tallet og tidlig 1900-tall skilte en del teoretikere mellom passacaglia og chaconne. Enkelte definerte chaconne som variasjoner over et harmoniskjema, mens de definerte passacaglia som variasjoner over en bassmelodi.Percy Goetschius, The Larger Forms of Musical Composition: An Exhaustive Explanation of the Variations, Rondos, and Sonata Designs, for the General Student of Musical Analysis, and for the Special Student of Structural Composition ([New York]: G. Schirmer, 1915), 29 og 40, Siden andre samtidige teoretikere snur definisjonene på hodetLucas, Clarence Lucas, 1908. The Story of Musical Form (The Music Story Series, edited by Frederick J. Crowest. London: The Walter Scott Publishing Co., Ltd.; New York: Charles Scribner’s Sons, 1908), 203 må skillet regnes som tilfeldig. Heller ikke i praktisk bruk gjennom musikkhistorien er skillet klart"modern attempts to arrive at a clear distinction are arbitrary and historically unfounded." Manfred Bukofzer, Music in the Baroque Era (New York: Norton, 1947), 42 og noen ganger kombineres de to i en enkelt komposisjon, som i Cento partite sopra passacaglia av Girolamo Frescobaldi, i den første suiten i Les Nations (1726) og i Pièces de Violes (1728) av François Couperin.Alexander Silbiger, "Passacaglia and Ciaccona: Genre Pairing and Ambiguity from Frescobaldi to Couperin ", Journal of Seventeenth-Century Music 2, no. 1 (1996).

 Eksempler på chaconner 
En av de mest kjente chaconner er sluttsatsen i Johann Sebastian Bachs partita nr 2 i d-moll fra Sonater og partitaer for solofiolin. Denne 265-takters chaconnen tar utgangspunkt i en melankolsk firetakters melodi og utvikles gjennom en fargerik musikalsk reise i både dur- og molltonearter.

 1600-tallet 
Dietrich Buxtehude: Orgelchaconne i e-moll (BuxWV 160)
Dietrich Buxtehude: Preludium, fuge og chaconne i C-dur (BuxWV 137)
Jean-Baptiste Lully: Chaconne fra Phaëton (1683)
Marin Marais: Chaconne i G-dur for to gamber og continuo, no. 47 fra Première Livre de pièces de violes (1686–89)
Marin Marais: Chaconne fra suite no. 1 i C-dur i Pièces en trio pour les flûtes, violon, et dessus de violes (1692) 
Marin Marais: Chaconne fra Suitte d'un goût Etranger, fra Quatrième Livre de Pièces à une et à trois violes (1717)
Claudio Monteverdi: Zefiro Torna fra Scherzi musicali cioè arie et madrigali (Venice, 1632) et tidlig eksempel på vokalmusikk sunget til en akkompagnerende chaconne.
Johann Pachelbel: Canon i D
Henry Purcell: Chacony for strykere og continuo i G-moll Z.730 (1680)

 1700-tallet 
Johann Sebastian Bach: "Chaconne" fra Partita for solo fiolin nr. 2 i d-moll
François Couperin: La Favorite, Chaconne a deux tems, Troisième ordre.
Georg Friedrich Händel: Chaconne fra suite i g-moll for klaver
Jean-Philippe Rameau: L'hymen—Chaconne, scene VI fra Les fêtes d'Hébé (1739)
Tomaso Antonio Vitali: Chaconne i G-moll for solo fiolin (dubiøs>Hermann Keller: Die Chaconne g-Moll von – Vitali? I Neue Zeitschrift für Musik. Årgang. 125, nr. 4, April 1964, , s. 147.)
Silvius Leopold Weiss: Ciacona i g-moll

 1800-tallet 
Johannes Brahms: Symfoni nr. 4 i e-moll, op. 98, finale

 1900-tallet 
John Adams: andre sats Chaconne: Body Through Which the Dream Flows i fiolinkonsert (1993)
Benjamin Britten: Chacony, tredje sats av strykekvartett i nr. 2, i C-dur (1946)
John Corigliano: Chaconne for Violin and OrchestraPhilip Glass: Echorus for to fioliner og strykeorkester (1995)
Philip Glass: Symfoni nr. 3, tredje, langsomme sats (1995)
Gustav Holst: Chaconne fra  First Suite in Eb for Military Band (ifølge en skribent teknisk sett en passacaglia, men ifølge andre teknisk sett en chaconne)Budd Udell, "Standard Works for Band: Gustav Holst's First Suite in E♭ Major for Military Band." Music Educators Journal 69, no. 4 (1982):28 (JSTOR subscription access); Pam Hurry, Mark Phillips, and Mark Richards, Heinemann Advanced Music (Oxford: Heinemann Educational Publishers, 2001. ISBN 0435812580): 238; Clarence Lucas, The Story of Musical Form (The Music Story Series, edited by Frederick J. Crowest. London: The Walter Scott Publishing Co., Ltd.; New York: Charles Scribner’s Sons, 1908): 203.
Carl Nielsen: Chaconne, op. 32, for piano (1916–17)
Fartein Valen: Symfoni nr. 4, tredje sats (1949)

 Litteratur 
 Thomas Schmitt: Passacaglio ist eigentlich eine Chaconne. Zur Unterscheidung zweier musikalischer Kompositionsprinzipien. I Frankfurter Zeitschrift für Musikwissenschaft.''Årgang. 13, 2010, , s. 1–18, (PDF; 364 kB).

 Referanser og noter 

Kategori:Hoffdans
Kategori:Folkedans
Kategori:Musikalske former