Andronovokulturen

Andronovokulturen er en gruppering av lignende lokale bronsealderkulturer som blomstret en gang i tiden 2000–900 f.Kr. i vestlige Sibir og den asiatiske delen av den eurasiske steppe. En bedre betegnelse enn kulturgruppe er å karakterisere den som et arkeologisk kompleks eller arkeologisk horisont. Den hadde sitt tyngdepunkt ved de sørlige Uralfjellene og i Sør-Sibir, med utløpere til Kaspihavet og Svartehavet i vest og sørover inn i Sentral-Asia. De fleste forskere knytter andronovohorisonten med tidlige indoiranske språk, skjønt det kan ha overlappet de tidlige uralisktalende områdene ved dens nordlige utkant.Beckwith, Christopher I. (2009): Empires of the Silk Road: A History of Central Eurasia from the Bronze Age to the Present, Princeton University Press. ISBN 0691135894, s. 49. Sitat: «Archaeologists are now generally agreed that the Andronovo culture of the Central Steppe region in the second millennium bc is to be equated with the Indo-Iranians.»

Man kjenner mange boplasser og over 100 gravfelt med runde og firkantete steinsettinger. Kulturen er kjent for sine geometriske ornamentering på keramikken, som kom til å påvirke keramikken i det nordlige Skandinavia og Finland.

Økonomien var pastoral, basert på hester og kveg, men også sauer og geiter, og med tydelige spor etter et visst jordbruk.

Etnolingvistisk tilhørighet

Lærde er nærmest universelt enige om at Andronovokulturen var indoiranere på grunn av oppfinnelsen av hestestridsvogn med sykkelhjul omkring 2000 f.Kr. I denne forbindelse må vi inkludere sintasjtakulturen hvor de eldste kjente vogner har blitt oppdaget.

Denne etnolingvistiske tilknytningen er delvis underbygd av de mange iranske stedsnavn langs «Andronovohorisonten». Den er også underbygd av dominansen til ulike iranske folk (saka, skytere, sarmatere og alanere) i dette området i det 1. årtusen f.Kr.

Sintasjta, langs den øvre delen av elven Ural, er kjent for sine hestevognbegravelser og gravhauger som inneholder gravlagte hester. Den betraktes som typested for sintasjtakulturen, og danner en av de eldste delene av «Andronovohorisonten». Det er antatt at de snakket et urindoiransk språk.

Tekstbevis fra indoiranerne (Vedaene og Avesta), blir ofte brukt for å støtte den indoiranske identiteten til Andronovokulturen. Den russiske arkeologen Elena Efimovna Kuzmina (1931–2013) skrev:

De moderne forklaringene på indoiranifiseringen av Stor-Iran og det indiske subkontinent hviler tungt på antagelsen om at Andronovo-folkene beveget seg sørover og oppnådde språklig dominans over urbane sentre i regionen, slik som det arkeologiske kompleks i Baktria og Margiana. De tidligste fasene av Andronovo-kulturen samsvarer med indoiransk enhet, mens de i den senere perioden dannet en grein av iransk. Andronovokulturens ekspansjon sørover fant sted via den indre asiatiske fjellkorridor.

 Referanser 

Noter
 «Bosetningen og gravgården i Sintasjta, for eksempel, gir den typen indo-iranske arkeologiske bevis som mer enn ville glede en arkeolog som søker etter deres levninger i Iran eller India, selv om den ligger langt mot nord på Trans-Ural-steppen.»

 Referanser 
Holm (2019)
Keyser (2009)
Koryakova (1998)
Kuzmina (2007), side 172
Kuznetsov (2006)
Mallory (2008), side 261
Mallory (1997), side 20-21
Mallory (1989)
Vinogradov (1995)

 Litteratur 
 .









Se også
 Russisk arkeologi

Kategori:Europeiske arkeologiske kulturer
Kategori:Asiatiske arkeologiske kulturer
Kategori:Indoiranske språk
Kategori:Russlands historie
Kategori:Arkeologi i Russland