Russifiseringen av Finland

Russifiseringen av Finland (russisk: Русификация Финляндии, Rusifikatsiya Finlyandii,   finsk: Sortokaudet / sortovuodet. «årene med undertrykkelse») var to perioder med russifisering i storfyrstedømmet Finland. Russifiseringen pågikk i periodene 1899–1905 og 1908–1917. 

Dette var en politisk linje fra det russiske keiserdømmet innrettet mot avslutningen av Finlands autonomi. Den var et ledd i en større plan for å fjerne kulturell og administrativ autonomi for ikke-russiske minoriteter innen imperiet. Russifiseringen var preget av februarimanifestet av 1899, språkmanifestet av 1900 og  vernepliktsloven av juli 1901. Russiske frimerker erstattet finske frimerker i januar 1901 og enkelte finske embedsmenn i den finske jernbanen og i styrene for landets fyr ble sagt opp og erstattet av russiske embedsmenn.

De to russifiseringskampanjene fremkalte utbredt finsk motstand. Det startet med den store petisjonen (1899) og eskalerte til streik, passiv motstand mot vernepliktloven (1901) og til slutt aktiv motstand. Finsk motstand mot russifisering var en av faktorene som førte til Finlands uavhengighetserklæring i 1917.

 Historie 
 Bakgrunn (perioden 1807–1809) 
Etter Napoléon Bonapartes seier over det russiske keiserdømmet i slaget ved Friedland den 14. juni 1807, ble tsar Aleksander I av Russland tvunget til å søke om fred med det første franske keiserdømme i Freden i Tilsit den 7. juli 1807. Aleksander gikk med på å slutte seg til fastlandssperringen mot det britiske imperiet, å starte den anglo-russiske krigen (1807–1812), og å tvinge Sverige til å bli med i fastlandssperringen. Den svenske kongen Gustav IV Adolf ventet med å svare på Aleksanders ultimatum til han hadde fått til en allianse med Storbritannia i februar 1808. Deretter avviste han Aleksanders krav. Som svar på dette invaderte det russiske keiserdømmet svensk Finland i finskekrigen fra 21. februar 1808 til 17. september 1809.
I 1809 ble det tapte territoriet til Sverige omdannet til storhertugdømmet Finland. Dette var en autonom del av det russiske keiserriket. Borgå lantdag (senere Finlands lantdag) anerkjente Aleksander I som storhertug den 29. mars 1809. Aleksander bekreftet på sin side finnenes rettigheter, spesielt ved å love frihet til å forfølge sine skikker og religion og å bevare deres identitet:

Dette innebar at den svenske forfatningen av 1772 og unions- og sikkerhetsloven fra 1789 fortsatt ble brukt i Finland. Det innebar også at den svenske sivilloven av 1734 fortsatt var den grunnleggende loven i Finland.

Perioden 1809–1881
Dette løftet ble faktisk holdt. Aleksander II av Russland styrket makten til lantdagen i 1869. Finland nøt velstand og kontroll over sine egne saker, og forble lojale undersåtter i nesten et århundre.

 Den første perioden med russifisering 
Februarimanifestet som Nikolaj II av Russland utstedet den 15. februar 1899 forårsaket finsk fortvilelse. Manifestet fremholdt tsarrikets rett til å styre Finland uten godkjenning fra lokale lovgivende forsamlinger.
Manifestet ble tvunget gjennom det keiserlige senatet for Finland av den avgjørende stemmen til senatspresidenten, som var utnevnt av tsaren. Det ble vedtatt etter at generalguvernør Nikolaj Bobrikov hadde truet med en militær invasjon og beleiring.

Mens manifestet tilsynelatende bekreftet finnenes rettigheter i rent lokale spørsmål, hevdet manifestet statens autoritet i alle saker som kunne anses å «komme innenfor rammen av imperiets generelle lovgivning»".

Som en respons på manifestet ble en petisjon med 523 000 navn samlet og en delegasjon på 500 personer ble sendt for å levere den til tsaren. En egen petisjon kalt Pro Finlandia som inneholdt navnene til 1050 fremtredende utenlandske personer ble også samlet noen måneder senere.

Februarimanifestet innebar at:

 statusen til den russisk-ortodokse kirke ble styrket; det ble straffbart å tvinge ortodokse til å delta i nattverden i den evangelisk-lutherske kirke
 pressen ble underlagt en strengere russisk sensur enn tidligere
 militæret i storhertugdømmet ble underlagt russiske regler for miltærtjeneste
Språkmanifestet av 1900 var det neste skrittet i russifisering. Det gjorde russisk til Finlands stats- og administrasjonsspråk. Dette var å plassere en russisk minoritet i ledelsen: I 1900 var det omkring 8.000 russere totalt i Finland, av en befolkning på 2.700.000.

Neste skritt var vernepliktsloven (juli 1901) som la den finske hæren inn i den keiserlige russiske hær, og tvang finner til å tjenestegjøre i russiske enheter.

Deretter ble bruken av finske frimerker forkastet. Russiske frimerker ble de eneste tilatte i januar 1901.

Deretter ble enkelte finske embedsmenn i den finske jernbanen og i styrene for landets fyr sagt opp og erstattet av russiske embedsmenn.
Fra april 1903 frem til 1905-revolusjonen, ble generalguvernøren tildelt diktatorisk makt. Bobrikov brukte denne makten til å personlig stanse flere aviser og å deportere notable finske politiske ledere.

Den 16. juni 1904 ble Bobrikov myrdet av Eugen Schauman. Mordet fant sted utenfor Helsingfors senatshus. Den keiserlige regjeringen svarte med en utrenskning av motstandere av russifisering i den finske administrasjonen og en strengere sensur.

Den passive motstandsbevegelsen hadde også noen suksesser, deriblant en de facto reversering av vernepliktsloven.

Russifiseringen ble forkastet og delvis reversert i årene 1905–1907. Dette var i en tid med sivil uro i det russiske imperiet. Uroen startet med 1905-revolusjonen, og var et resultat av de russiske tapene i slaget ved Tsushima under den russisk-japanske krig.

Japans rolle 
Under den russisk-japanske krigen, med økonomisk hjelp fra Japan, kjøpte finske opprørere en sending med tusenvis av rifler. Formålet var å skape et opprør og danne en uavhengig stat. Imidlertid ble skipet senket utenfor kysten av Finland og planen mislyktes.

Under første verdenskrig, da Russland og Japan var allierte som kjempet mot Tyskland, ga japanerne den russiske regjeringen en liste over de ledende mennene i frihetsbevegelsen. Finland var på denne tiden alliert med Tyskland.

Den andre perioden med russifisering 
Russifiseringen ble reintrodusert i 1908, og kostet Finland mye av sin selvstendighet. Dette utløste ytterligere finsk motstand, deriblant fra Jägarrörelsen.

I årene 1909–1917 ble finske politikere i det keiserlige senatet for Finland byttet ut med finskfødte offiserer i den russiske hær som formelt var underlagt storhertugdømmet. Dette skapte det såkalte «admiral-senatet» eller «saber-senatet».

Russland krevde høyere betaling for ikke å verve finner til verneplikt. Dette ble omtalt som sotilasmiljoonat eller  «militære millioner».

I 1910 ble Lov om lovprosedyrer for all-imperiet vedtatt. Den fjernet de fleste finske lovgivende makter fra den nyopprettede finske Riksdagen, og overførte dem til den russiske statsdumaen og det russiske statsrådet. I 1912 kom deretter Lov om likhet; den åpnet opp hele den finske regjeringen og alle embedsstillinger for russere. 

Mye av russifiseringen opphørte i årene 1914–1917 som følge av første verdenskrig. Men hemmelige regjeringsdokumenterv som ble publisert av den finske pressen i november 1914, antydet at tsar-riket fortsatt hadde planer om den fullstendige russifisering av Finland.

Den andre bølgen av russifisering stoppet opp på grunn av februarrevolusjonen den 8. mars 1917 da tsar Nikolaj II abdiserte. Den 7. november 1917 ble den etterfulgt av oktoberrevolusjonen, og den 6. desember 1917 erklærte Finland seg som en uavhengig republikk.

 Noter 

Referanser

 Se også 
 Stora ofreden, tiden under den store nordiske krig
 Finlandisering

Kategori:Storfyrstedømmet Finland
Kategori:Russlands historie
Kategori:Assimilering