Sisselrot

Sisselrot (Polypodium vulgare) er en art av bregner innenfor sisselrotslekten i sisselrotfamilien (Polypodiaceae). Den har enkeltstående, vintergrønne blad som er  enkelt flikete.

 Underarter og varianter 
 Sisselrot (Polypodium vulgare) (Eurasia, Norden, Norge)
 Polypodium vulgare ssp. prionodes
 Polypodium vulgare var. eatonii
 Polypodium vulgare var. elegantissimum
 Hybrid Polypodium vulgare x interjectum (Rennesøy, Finnøy)
 Hybrid Polypodium vulgare x serratum
 Hybrid Polypodium vulgare ssp. prionodes x australe  
 Hybrid Polypodium vulgare var.m x aureum  
Svært nærstående art:
 Myk sisselrot (Polypodium interjectum) (Europa, Vest-Asia)
 Hybrid Polypodium interjectum x australe 

 Beskrivelse 
Sisselrot er mellom 10-40 cm høy. Den kan enkelt skilles fra de fleste andre bregner siden den er enkelt fliket, i motsetning til de fleste bregner som gjerne er dobbelt fliket og trippel fliket. Andre enkelt flikete bregner i norsk flora med vintergrønne blader er taggbregne, myk sisselrot og bjørnekam.

Sisselrot og myk sisselrot kan danne hybrider og er utfordrende å skille fra hverandre. Sikker artsbestemmelse kan gjøres med mikroskop. Det finnes likevel noen forskjeller. Sisselrot har avrundet spisse fliker mens myk sisselrot har spissere fliker. Bladplaten på myk sisselrot er dessuten bredere og tydeligere trekantet. Sporehushopene på undersiden av bladene er mer ovale på myk sisselrot mot sirkelrunde på sisselrot. Nye blader på myk sisselrot dannes dessuten om sommeren mens sisselrot danner nye blader om våren. En hybrid av disse to vokser tidvis i ytre strøk av Rogaland. 

Sisselrot og taggbregne skilles lett fra hverandre ved at taggbregne har stilkete sagtaggete fliker mens sisselrot har helrandede fliker uten stilk. De blanke, mørkegrønne bladene, uten sporehushoper, hos bjørnekam gjør det lett å skille den fra sisselrot også. Både taggbregne og bjørnekam har rosettstilte bladplater i motsetning til de enkeltstående bladene hos sisselrot.

Bladskaftet er hårløst og ikke mye lengre enn selve bladplaten. Bladskaftet vokser fra en krypende jordstengel. Stengelen har 3-5 mm lange, brunaktige skjell, med de fortsetter ikke oppover bladskaftet. Sporehushopene er runde og ligger i to langsgående rekker på undersiden av hver flik. De er brune og mangler slør.

 Utbredelse 
Sisselrot trives på frisk og fuktig jord  som er litt steinete, også langs kysten og i bergskråninger. Den finner næring blant steinblokker og i ur, mellom steingjerder, ved gamle løvtrær, i eng, hei og sanddyner ved kysten. Kysteng er også et sted den kan finne næring. I skog kan den forekomme som epifytt på trær. Sisselrot vokser over hele Norge unntatt deler av indre Nordland. På Dovrefjell går den opp til 1.200 moh. Den finnes i hele Vest-Europa og Nord-Afrika og er vanlig i Karpatene. På New Zealand er den innført og har begynt å spre seg som en invaderende art. 

 Bruk 
Planten var ifølge Jens Holmboe en av de viktigste kildene til spiselige «røtter» i gammel tid. De kunne spises rå, males til mel og kokes til grøt, eller kokes med humle og tilsettes gjær for å lage «Siril-drikke» Jordstengelen ligner lakris i smaken og kan spises. Smaken skyldes et saponin som heter osladin.

 Galleri 

 Referanser 

 Litteratur 

 Eksterne lenker 


 Liste over sisselrotarter

Kategori:Sisselrotfamilien
Kategori:Medisinplanter
Kategori:Nyttevekstleksikonet