Lotussūtraen

Lotussūtraen, egentlig sūtraen om den hvite lotusblomstens gode lov (sanskrit: सद्धर्मपुण्डरीकसूत्र, saddharmapuṇḍarīkasūtra; tibetansk: དམ་ཆོས་པདྨ་དཀར་པོའི་མདོ།, dam chos pad+ma dkar po'i mdo; tradisjonell kinesisk: 妙法蓮華經, pinyin: miàofǎ liánhuā jīng; koreansk: 묘법연화경, hangul: myobŏp yŏnhwa kyŏng; japansk: myōhō renge kyō, hiragana: ミョウホウレンゲキョウ), er en av de mest innflytelsesrike tekstene innenfor mahāyānabuddhismen. Den er også en av mahāyānatekstene som er bevart på sanskrit, og en engelsk oversettelse av et sanskritmanuskript på palmeblader fra Nepal, datert år 1039, ble utgitt av den nederlandske orientalisten Johan Hendrik Caspar Kern (1833–1917) i 1884.

Lotussūtraen og avataṃsakasūtraen er de to mest kopierte buddhistiske tekstene i Kina, Korea og Japan. I østasiatisk buddhisme danner lotussūtraen basis for skolene Tiāntái, Cheontae, Tendai-shū og Nichirenbuddhismen.

De eldste delene av teksten ble trolig skrevet ned mellom 100 f.Kr. og 100 e.Kr, og mesteparten av teksten var ferdig komponert omkring 200 e.Kr. Lotussūtraen ble oversatt hele seks ganger til kinesisk, første gangen av en indisk legmann i året 225 e.Kr; av disse er tre oversettelser bevarte i den kinesiske buddhistiske kanon. Språket i den opprinnelige teksten var trolig en nordvestlig dialekt av prākrit, og det har vært gjort forsøk på å identifisere dette idiomet med gāndhārī, som ble talt i det gamle kongedømmet Gāndhāra. I det 8. århundre ble den oversatt til tibetansk som en del av den tibetanske buddhistiske kanon. Det finnes også sentralasiatiske fragmenter av teksten på khotanesisk og uigurisk.

Lotussutraens hovedbudskap «er at alle buddhismens lærer egentlig faller sammen til én i mahayanabuddhismen».Jens Braarvig i innledningen til den norske utgaven.

Nest etter Prajnāpāramitā-tekstene var Lotussūtraen den mest kopierte teksten i hulebiblioteket som ble forseglet i oasebyen Dūnhuáng ca. 1000 e.Kr., og gjenoppdaget i begynnelsen av 1900-tallet. Samlingene i London, Paris og St. Petersburg inneholder 3,140 fragmenter av 450 kopier fra Dūnhuáng – 310 kopier (2,181 fragmenter) befinner seg i London og Paris.

Lotussūtraen var trolig den første buddhistiske tekst som ble oversatt til khotanesisk (Saka). I British Library finnes 7 khotanesiske fragmenter av teksten;IOL Khot S 1, IOL Khot S 10, IOL Khot S 11, IOL Khot S 19, IOL Khot S 23, IOL Khot S 25,
Or.8210/S.5212 andre fragmenter i Saka er oppbevart i russiske museer. 

I Dūnhuáng oppdaget arkeologer også fem små eksegeser til Kumārajīvas oversettelse av teksten til kinesisk. Tre av dem bærer tittelen – «Kommentar til Lotussūtraen» (Fă Huá Jīng Shū, 法華經疏).Taishō Shinshū Daizōkyō, bind 85, tekst nr 2749Taishō Shinshū Daizōkyō, bind 85, tekst nr 2750Taishō Shinshū Daizōkyō, bind 85, tekst nr 2751 Den fjerde har tittelen «Spørsmål og svar til Lotussūtraen» (Fă Huá wèndá, 法華問答),Taishō Shinshū Daizōkyō, bind 85, tekst nr 2748 og den femte har tittelen Fă Huá yì jì juăn dì sān (法華義記卷第三).Taishō Shinshū Daizōkyō, bind 85, tekst nr 2752

Tittelen
 Språk  NavnSanskrit  Saddharmapuņḍarīkasūtra (सद्धर्मपुण्डरीकसूत्र)Tibetansk  Dam Pa’i Chos Padma Dkar Po Zhes Bya Ba Theg Pa Chen Po’i Mdo (Dam Chos Pad Dkar)Mongolsk Kinesisk  Miàofǎ liánhuā jīng (妙法蓮華經)Koreansk  Myobŏp yŏnhwa kyŏng (묘법연화경)Japansk  Myōhō renge kyō (ミョウホウレンゲキョウ)Vietnamesisk  Diệu pháp liên hoa kinh
thumb
På sanskrit er tittelen Saddharma-puņḍarīka-sūtra (devanagari: सद्धर्मपुण्डरीकसूत्र). Sad betyr «vidunderlig», «fin», «perfekt», og er beslektet med det norske ordet «søt» (engelsk: sweet). Dharma betyr «lov» eller «lære», generelt brukt om buddhismen. Puņdarīka betyr «hvit lotusblomst». Tekstens fulle tittel er derfor «Boken om den hvite lotusblomstens gode lov».

Daimoku
I Lotussūtraen er det ikke opplagt hvilken «god lov» tittelen refererer til. «Loven» kan tolkes som «den éne vognen» (Ēkayāna). Den er også blitt tolket som iboende krefter i Lotussūtraens tittel.

I Kina messet de troende i Tiān-tái-skolen ordene «Jeg lovpriser Lotussūtraen». På japansk er dette
Namu Myōhō Renge Kyō. Under kamakuraperioden forkynte Nichiren at denne messingen (Daimoku) var selve essensen av teksten, og «loven» i Lotussūtraen.

Ēkayāna – «Den éne vognen»

«Den trefoldige Lotussūtra»

Første kapittel av Lotussūtraen omtaler en tekst kalt sūtraen med uendelig mange betydninger. I Kumārājīvas oversettelse til kinesisk heter det: «På denne tid forkynte den verdensærede Ene (Buddha)... den mahāyāna sūtra som kalles «uendelig mange betydninger»... Da Buddha var ferdig med å forkynne denne sūtra, satte han seg med benene sine i kors i lotus-stillingen, og gikk inn i den samādhi som befinner seg i dimensjonen av Uendelig mange betydninger».

I Kina, Korea og Japan er denne sūtra blitt betraktet som en prolog til Lotussūtraen.

På lignende måte er Bodhisattva Samantabhadras kontemplasjons-sūtra betraktet som en epilog – som en fortsettelse av kapittel 28 i Kumārājīvas oversettelse til kinesisk.

Tiān-tái-skolen i Kina og dens avlegger Tendai i Japan, grupperte disse tre tekstene sammen som «den trefoldige Lotussūtra»:

 Sūtraen med uendelig mange betydninger
 Lotussūtraen
 Bodhisattva Samantabhadras kontemplasjons-sūtra

Nichiren kalte Lotussūtraen for Hokkekyō Ichibu Hachikan Niju Happon – «Lotussūtraen, en bok, 8 bind, 28 kapitler». Og disse tre tekstene kalte han Hokkekyō Jikkan – «Ti bind av Lotussūtraen».

Tiān-tái Zōng (天台宗)

Under dynastiet Suí (隋, 581–618) oppstod det i Kina en skole som betraktet Lotussūtraen som buddhismens endelige og høyeste lære. Den ble kalt Tiān-tái skolen (Tiān-tái Zōng (天台宗), oppkalt etter fjellkjeden Tiān-tái shan («himmelens tak») i Sørøst-Kina hvor den hadde sitt hovedtempel. Den ble også kalt Lotus-skolen (法華宗, Fă-huá Zōng; koreansk: Pŏphwa chong 법화종; japansk: Hokke shū ホウケシュウ).

I likhet med Avataṃsaka-skolen oppstod den i Kina som et forsøk på å forene alle tilsynelatende selvmotsigende buddhistiske retninger i en sammenhengende lære.

Nichiren-skolen

Gjennom mer enn 20 års studier, konkluderte Nichiren (1222–1282) i 1253 at Lotussūtraen representerte buddhismens høyeste lære. Etter å ha innsett at ingen andre skoler under kamakuraperioden gjorde det samme, sang han Daimoku (Lovprisning av Lotussūtraen) til den oppadgående sol på Kiyosumi-fjellet den 28. april 1253, og proklamerte grunnleggelsen av en ny buddhistisk retning (Nichirenshū ニチレンシュウ).

Sanskritmanuskripter
De bevarte manuskriptene på sanskrit av Lotussūtraen kan deles inn i tre kategorier, avhengig av de geografiske områdene hvor de ble oppdaget eller kopiert: Den nepalesiske gruppen, Gilgitgruppen og den sentralasiatiske gruppen. Av disse er Gilgitgruppen den eldste. Manuskriptene fra Gilgit dateres til mellom det 6. og 8. århundre e.Kr.

Kashgarmanuskriptet eller Khotanmanuskriptet
Navn

Et av manuskriptene på sanskrit kalles «Kashgarmanuskriptet». Det er blitt datert forskjellig, av ulike orientalister, fra det 5. til det 10. århundre e.Kr.

Benevnelsen «Kashgarmanuskriptet» skyldes professor Lokesh Chandra (1927–), som i 1976 var redaktør av en publisert faksimileutgave av manuskriptet. Den samme benevnelsen ble brukt av Dr. Hirofumi Toda (1936–) ved universitetet i Tokushima da han i januar 1981 publiserte en romanisering av teksten.

En australsk-tysk spesialist på khotanesisk, Dr. R. E. Emmerich (1937–2001), brukte i 1978 benevnelsen «Khotanmanuskriptet», basert på det faktum at manuskriptets skribent, så vel som oppdragsgiverne, var fra oasebyen Khotan. Denne byen var sete for det buddhistiske kongedømmet Khotan langs silkeveien.

Spredt på seks forskjellige steder i verden
«Kashgarmanuskriptet» er ikke bevart intakt. Det består av 447 bevarte folioer, mens 12 folioer er gått tapt. Folioene er heller ikke samlet på et sted, men er spredt på seks forskjellige steder i verden. I begynnelsen var man ikke klar over at dette var et og samme manuskript. Dette var en erkjennelse som kom gradvis.

Størstedelen av manuskriptet, 396 folioer, er oppbevart i Petrovskijsamlingen, som er en del av den sentralasiatiske manuskriptsamling til det russiske vitenskapsakademi, Institutt for orientalske studier i St. Petersburg. I Kerns oversettelse av Lotussūtraen fra 1884 er disse folioene delvis brukt som grunnlag; de avsnittene som det gjelder i Kerns oversettelse, er merket med bokstaven «O» i romaniseringen til Toda. Kerns oversettelse av manuskriptet var begrenset, og inneholdt flere unøyaktigheter.

Mesteparten av manuskriptet, 281 av folioene i St. Petersburg, ble ervervet av Nikolaj Fyodorovitsj Petrovskij (1837–1908) i 1893 eller tidligere. Folioene stammet fra et område i nærheten av byen Kashgar – en sagnomsust by som ligger ved den vestre randen av Taklamakanørkenen i Tarimbekkenet, og det er dette som har gitt manuskriptet dets navn. Ytterligere 115 folioer stammer fra andre oppdagelsesreisende, og har kolofoner etter kapitlene 2, 5 og 15 som er skrevet i Khotan. I Petrovskijsamlingen er de sistnevnte slått sammen med de første 281 folioer, slik at det totale antallet er 396.

Fra 1. juni 1882 til august 1903 var Petrovskij generalkonsul for det russiske keiserdømme i Kashgar. Som russisk generalkonsul var han direkte involvert i «det store spillet». Dette var en rivalisering og konflikt mellom det britiske imperiet og det russiske keiserdømme, som dreide seg om kontrollen over Sentral-Asia. Han var mer eller mindre i konflikt med den britiske generalkonsulen i Kashgar, George Macartney (1867–1945). Macartney var generalkonsul fra 1890 til 1918, og fra 1899 til 1902 var Petrovskij og Macartney ikke på talefot med hverandre. Petrovskij var også manuskriptsamler, og hans samling omfattet tekster i tokariske språk og flere andre sjeldne dialekter. Den eksakte lokalitet i Kashgar-området hvor de aktuelle manuskriptfolioene ble ervervet, er imidlertid ukjent.

Førti folioer befinner seg i Steinsamlingen i British Library. De ble bragt til England av den ungarske orientalisten sir Marc Aurel Stein (1862–1943).

Ni folioer ble bragt til Tyskland av Emil Trinkler (1896–1931) og befinner seg i Trinklersamlingen i Staatsbibliotek der Stiftung Preussischer Kulturbesitz zu Berlin (tidligere i Marburg). Disse ni folioene («Marburgerfragmentene») er blitt studert i detalj av den tyske indologen Heinz Bechert (1932–2005).

Den nevnte generalkonsulen George Macartney kjøpte fire folioer i Kashgar, som i 1910 ble presentert for Asiatic Society. Folioene befinner seg i dag i Hoernlesamlingen i India Office Records, som er en del av British Library i London (MSS. No.148, SA.22-25, Fol. Nos. 253-254, 259-260). Orientalisten Augustus Hoernle (1841–1918) skrev følgende om dem: «Fragmentene ble sagt av Sir G. Maccartney å ha blitt kjøpt av ham fra Badruddin, Aksakal av Khotan, som selv hadde kjøpt dem av «skattejegere», men han kunne ikke gi noen informasjon om deres nøyaktige funnsted. I det store og hele er det sannsynlig at de er en del av et utbytte fra gravinger av skattesøkere i ruinene av Khadalik». De fire folioene i Hoernlesamlingen ble studert gjennomgående av den tyske indologen Heinrich Lüders (1869-1943).

Et fragment av en folio befinner seg i Ellsworth Huntington papers (series XV, box 3, folder 6) i Sterling Memorial Library ved Yale University i New Haven, Connecticut, USA.

Toda hevdet at 6 folioer befinner seg i Ōtanisamlingen i Lüshunmuséet i Dalian i provinsen Liaoning i Kina (store deler av den øvrige Ōtanisamlingen er flyttet til det kinesiske nasjonalbiblioteket i Beijing). Dette er ikke riktig. Det er i virkeligheten syv folioer på dette muséet. De ble ervervet i Khotan i 1912 av greve Ōtani Kōzui (1876–1948), den 22. abbed av Jōdo Shinshū-klosteret Nishi Honganji i Kyōto. I 1999 publiserte Frederick de Jong (1944–) en faksimileutgave med romanisert tekst av alle syv fragmentene.

Det er denne kombinasjonen av flere manuskripter som utgjør «Kashgarmanuskriptet»:

 Forkortelse  Antall folioer  Samling Kash/O  396(281+115) Petrovskijsamlingen i St. Petersburg  Kha  40  Steinsamlingen, British Library   9  Trinklersamlingen i Berlin Hoernle  4  Hoernlesamlingen i Indian Office Library, London Mangler  12  «F»  1  Ellsworth Huntington papers ved Yale University (fragment)   7  Ōtanisamlingen i Beijing

Ordnet etter folionummer gir dette følgende sammensetning:

 Folio nr  Samling1–2  Mangler3–243  Petrovskijsamlingen244–252  Trinklersamlingen253–254  Hoernlesamlingen255  Petrovskijsamlingen256–258  Steinsamlingen259–260  Hoernlesamlingen261–281  Petrovskijsamlingen282  Stein- og Huntingtonsamlingen283–311  Petrovskijsamlingen312–320  Mangler321–326  Petrovskijsamlingen327–348  Steinsamlingen349–359  Petrovskijsamlingen360  Steinsamlingen361–366  Petrovskijsamlingen367–368  Ōtani- og Steinsamlingen369  Ōtani-, Petrovskij- og Steinsamlingen370-373  Ōtani- og Steinsamlingen374-378  Petrovskijsamlingen379  Mangler380  Petrovskij- og Steinsamlingen381-384  Steinsamlingen385-446  Petrovskijsamlingen447  Steinsamlingen448-459  Petrovskijsamlingen

Skrifttype og datering

Manuskriptet er skrevet i vertikal guptaskrift – av enkelte kalt «sørturkestanisk brāhmīskrift». Guptaskriften utviklet seg fra det 4. til det 6. århundre e.Kr. og fantes i form av den vertikale (gupta A), den kursive (gupta B) og den sene guptaskrift. Den vertikale typen var ubredt i det sørlige og østlige Turkestan. 

Det er ikke mulig å datere dette manuskriptet nøyaktig, og forskjellige dateringer er foreslått. Den russiske indologen Sergej Oldenburg (1863–1934) daterte manuskriptet til det 5. århundre, basert på en paleografisk analyse. I 1927 mente N. D. Mironov at  lignende forhold peker mot det 7. århundre e.Kr. Den Nichirenbuddhistiske legmannsbevegelsen Sōka Gakkai på sin side daterer teksten til det 8. århundre. I et brev datert 30. juni 1980 skrev den allerede nevnte spesialisten på det østiranske språket khotanesisk, Dr. R. E. Emmerich, at –

Ifølge Dr. R. E. Emmerich blomstret mahāyānabuddhismen i Khotan i det 9. og det 10. århundre, og han betraktet «Khotanmanuskriptet» (som han kalte det), som en avart av Lotussūtraen som ble brukt av khotanesere i den nevnte tidsperioden. Tekster som «Kashgarmanuskriptet» var svært populære blant den khotanesiske befolkningen. Dette blir bekreftet av en oppsummering av Lotussūtraen på khotanesisk, og i en av strofene i Boken om Zambasta. Navnet på denne sūtra forekommer også i Profetien om Li-Landet (Li yul lun-bstan-pa), en tibetansk tekst i Tengyur som beskriver den buddhistiske religiøse historie til Khotan, og gir en kronologisk liste over klostre og 56 generasjoner av konger:

Khotanesiske kolofoner

Manuskriptet ble skrevet i Khotan etter forespørsel fra en innflytelsesrik lokal familie. De hadde ansatt en skribent til å lage en kopi av en tekst som var bragt som gave til Kashgar av handelsmenn. Etter kapittel 27 (Anuparīndanā-Parivarta) finnes det på folio 459 (b1-9) en kolofon på khotanesisk som oppgir navnene til tekstens donatorer og deres gode relasjoner:

(459a7)  Tapt (omkring 30 akṣaras)(459b1)  Tapt (omkring 30 akṣaras)(459b2)  Tapt (omkring 30 akṣaras)(459b3)  + + + + + + + + + + + + ] 800 / ttu namo saddharmapu[ṇḍarīkasūtra](459b4)  /1/ ]meri jsa haṃbrīhyä u pyaräna cu parilo tsuāmṃdä u kṣadai jala(459b5)  /2/ [puñina jsa haṃbrīhyä u … jsa haṃbrīhyä u tti ru] puña pharṣaja+(na) haṃbrīhyä u jaraukulina cu pari (459b6)  /3/ [lo tsue u … ] jsa u tti ru puña hīvī brātarä braṃgalaina cu parilo tsue u ha[ṃ] (459b7)  /4/ [ … ] u tti ru puña haṃtsa hvārakä saṃduṣṭi jsa haṃbrīhyä cu pa (459b8)  /5/ [rilo tsue …] haṃbrīhyä u dvīrä jalottamä jsa u dvīrä śikṣamāñä cu parilo (459b9)  /6/ [tsue …] budasaṃgäna u haṃtsa vinayä jsa u <haṃ>tsa pūrä nerä jalārrjunāṃñä jsa (459b10)  /7/ [… brā](ta)rä dattakäna u haṃtsa brātarä vikrraṃna u hvārakä dhaṃrmakä jsa u hvā (459b11)  /8/ [rakä … u tti ru puña biśyau hayū]nyau jsa u biśyau busvāryau jsa haṃbrīhyä u biśyau ysanyau jsa

H. W. Bailey har gitt følgende oversettelse av kolofonen:

Verken Toda eller Hinüber har gitt noen forklaring på tallet 800, som forekommer først i kolofonen. Man kunne fristes til å tro at 800 er en datering, men dette benektes av Hinüber. Videre kunne man tro at dette representerte sidetall, men det er sjeldent at slike tall overskrider 500. Et unntak er i fragmenter av mūlasarvāstivādavinaya som er oppdaget i Gilgit, og hvor tallet 500 opptrer. Tallet 500 representerer i dette tilfelle sidetall. I slutten av folio 360 kan vi lese at «den tredje fjerdedel [av manuskriptet] er avsluttet» (tṛtīyaś caturbhāgaḥ samāpta). Den fjerde og siste fjerdedelen, hvor den avsluttende kolofonen finnes, inneholder bare 97 sider eller folioer. 

Så kunne man foreslå at tallet 800 angir antall vers (ślokas) eller  stavelser (akṣaras). I kolofonen til mahāvastu fra Lokottaravādaskolen forekommer således tallet 25 000: «Denne boken overskrider 25 000 ślokas» (granthapramāṇaṃ śloka 25 000). Den siste fjerdelen av «Kashgarmanuskriptet» omfatter imidlertid 40 740 vers og 1 273 stavelser,  og totalt inneholder manuskriptet 6 100 vers og 192 360 stavelser. Vi kan derfor fastslå at tallet 800 verken angir sidetall, vers eller stavelser.

Enda en mulighet er at «800» hentyder til prisen eller den betalingen som skribenten har fått for å skrive ned manuskriptet. Det sistnevnte har nemlig i sjeldne tilfeller forekommet i et kloster i Lai Hin i Lampang-provinsen i det nordløstlige Thailand. Hinüber ville imidlertid verken bekrefte eller benekte at tallet 800 refererer til manuskriptets pris.

22 av de 28 kapitlene i «kashgarmanuskriptet» har små kolofoner heftet til kapitlene; unntaket er de seks kapitlene 6–11. Kolofonene beskriver dydene, delt av familien og deres slektninger, som ble oppnådd ved å la en skribent lage en ny kopi av Lotussūtraen.

Farhād-Bēg manuskriptet

Fragmenter av et annet manuskript stammer fra de sandgravde ruinene av Farhād-bēg-yailaki i nærheten av Khadaliq. Området er et arkeologisk funnsted, om lag 600 km øst for byen Khotan, og tilhørte kongedømmet Khotan. Farhād-Bēg manuskriptet, som det kalles, ble oppdaget mellom 1906 og 1908 av arkeologen Sir Marc Aurel Stein under hans andre ekspedisjon i Øst-Turkestan. Manuskriptet befinner seg i India Office Records (et arkiv i British Library), hvor det har nummereringen F ii. 7. I 1949 publiserte Giei Honda og Jōjun Deguchi en faksimileutgave av manuskriptet. I 1981 publiserte professor Hirofumi Toda, en latinisering av teksten.

Det skiller seg «Kashgarmanuskriptet» blant annet ved at skriften er guptaskrift av kursiv type. Manuskriptet er vanskelig å datere, men N.D. Mironov daterte skriften til det femte eller begynnelsen av det sjette århundre. Toda mente at det hørte hjemme i samme periode som R. E. Emmerich daterte «Kashgarmanuskriptet», det vil si det 9. eller 10. århundre, eller litt tidligere.

Manuskriptet består av 33 blader på papir, som er nummererte 5–37 på baksiden, og to fragmenter av folioene 38 og 39. De to sistnevnte tilhører muligens andre bind av manuskriptet. Det fragmentariske manuskriptet inneholder kapitlene 11–14, og begynnelsen av kapittel 15.

Teksten i manuskriptet viser sterke likheter med den vi finner i «Kashgarmanuskriptet». En nevneverdig sak er at det mangler kapittel 12 om Devadatta; også manuskriptene fra Gilgit og Nepal og den tibetanske oversettelsen mangler dette kapittelet. I året 406. e.Kr. oversatte Kumārajīva, en sentralasiatisk munk fra kongedømmet Kucha, Lotussūtraen til kinesisk under tittelen Miàofǎ liánhuā jīng (妙法蓮華經). Oversettelsen bestod av 7 kapitler og 27 bokruller, og var basert på en sanskritoriginal laget av silke fra Khotan. Under sine reiser i årene 399–414 e. Kr. oppdaget Făxiăn et ekstra kapittel i Turfan; dette var kapittelet om Devadatta og han bragte teksten til Jiankang hvor han fikk den oversatt. Dette kapittel ble deretter tilføyd Kumārājīva’s oversettelse som det nye kapittel 12.

Manuskriptet fra Khadaliq
Et fragmentarisk manuskript ble oppdaget i Khadaliq, ca. 100 km øst for Khotan. Dets fragmenter befinner seg i Nasjonalbiblioteket i Berlin, i det Statlige museum for Etnologi i München, og i British Library i London.

En oppdatert gjennomgang og forskning ble gitt av Klaus Wille i 2000.

I 1981 publiserte Professor Hirofumi Toda, en latinisering av teksten til manuskriptene av Lotussūtraen fra Khadaliq.

Sentralasiatiske manuskripter i Kinas Lushun-museum
Ytterligere fem fragmentariske sanskrit-manuskripter fra Sentral-Asia, daterte til mellom det 5. århundre og det 10. århundre, er oppbevarte i Kinas Lushun-Museum. Tre av dem er blant de eldste bevarte eksemplarer, og stemmer overens med er Kumārājīva’s oversettelse til kinesisk i året 406 e.Kr.

Lotussūtraen i Gilgit-manuskriptene
Gilgit-manuskriptene, som i juli 1931 ble oppdaget av Aurel Stein i en stupa ved Gilgit i Kashmir, er paleografisk daterte til henholdsvis det 5. århundre eller det 6. århundre. De er skrevet i en variant av Gupta-skriften, som er blitt kalt henholdsvis Gilgit-skriften og Gilgit / Bāmyan skriften. I 1947 ble de flyttet fra Srinagar til National Archives, New Delhi. Lotussūtraen befinner seg i følgende folier av denne tekst-samlingen:

 10 linjers manuskript, del 9, folioene 2785-2812
 8 linjers manuskript, del 9 folioene 2813-2908
 8 linjers manuskript, del 10, folioene 2909-3052
 9 linjers manuskript, del 10, folioene 3053-3120
 11 linjers manuskript, del 10, folioene 3121-3216
 10 linjers manuskript, del 10, folioene 3217-3220

Manuskript-fragmenter fra Bāmiyan
I 1998 oppdaget Dr. Klaus Wille og Matsuda Kazunobu fragmenter av tre sanskrit-manuskripter av Lotussūtraen i Martin Schøyen-samlingen i Norge.Matsuda Kanuzobu: New Sanskrit Fragments of the Saddharmapu.n.dariika-suutra in the Schoyen Collection, Norway, The Journal of Oriental Studies, V.10, 2000, s. 97-108 Et manuskript var blitt skrevet på bjørkebark, mens to andre (5-linjers og 6-linjers) hadde vært skrevet på palmeblader. Den opprinnelige folio i 5 linjers palmeblads-manuskriptet var 40 x 3-3,5 cm.

Skriften er av såkalt Gilgit / Bāmiyan I type, og er eldre enn skriften i Gilgit-manuskriptene.

Fragmentene tilhører kapitlene 1 (6-linjers), 2 (5-linjers og bjørkebark), 3 (5-linjers, 6-linjers og bjørkebark), 8, 10, 13 og 14 (bjørkebark), 18 (5-linjers), 20 (bjørkebark), 22 (5-linjers og bjørkebark), 23, 25 og 27 (bjørkebark).

Noen fragmenter stemmer overens med Kashgar-manuskriptet, andre med både Kashgar og Gilgit manuskriptene, mens to fragmenter av kapittel 1 har unike gjengivelser av teksten.

Sanskrit-manuskripter fra Nepal
De fleste bevarte sanskrit-utgavene av Lotussūtraen, stammer fra Nepal. Tre av dem – No. 4-21, No. 3-678 og No. 5-144, befinner seg i National Archives of Nepal i Katmandu. Manuskript No. 4-21 er et komplett manuskript fra det 11. århundre eller det 12. århundre, som ifølge orientalistene er en kopi av en svært gammel tekst.

Ni manuskripter (No. 408 – 415) befinner seg i University of Tokyo General Library (Toyo Bunko) i Tokyo, Japan. Ms no 414 er datert år 1070, og ble bragt til Tibet av Japaneren Ekai Kawaguchi, som besøkte Nepal i 1899. Det ble overført til Toyo Bunko i 1916.

Oppsummering
 Kapittel  Kashgar  Farhād-Bēg  Gilgit  Bāmiyan Kern  Tibetansk 1 निदान परिवर्तःNidāna parivartaḥIntroduksjon   1 11  1 2  उपायकौस्हल्य परिवर्तःUpāyakauśalya parivartaḥKyndige midler   2 2 2  2 3  उपमा परिवर्तःUpamā parivartaḥEn lignelse   3 33  3 4  अधिमुक्ति परिवर्तःAdhimukti parivartaḥDisposisjon   4 4  4 5  औषधि परिवर्तःAuṣadhi parivartaḥMedisinske planter   5 5  5 6  स्ह्रावकव्याकरण परिवर्तःŚrāvakavyākaraṇa parivartaḥProfetien om Śrāvakaenes fremtid  6 6  6 7  पूर्वयोग परिवर्तःPūrvayoga parivartaḥUrgammel devosjon  7 7  7 8  पन्छार्हन्तभिक्षुस्हतव्याकरणा परिवर्तःPañchārhantabhikṣushatavyākaraṇā parivartaḥProfetien for de 500 disipler  888  8 9  व्याकरणा परिवर्तःVyākaraṇā parivartaḥProfetien [om Ânanda, Rahula og de to tusen munker]  9 9 9 10  धर्मभाणक परिवर्तःDharmabhāṇaka parivartaḥForkynneren av Dharma  10101010 11  स्तूपसंदर्स्हन परिवर्तःStūpasaṃdarśana parivartaḥTilsynekomsten av en stūpa 11 11 11 11 12  देवदत्त परिवर्तःDevadatta parivartaḥOm Devatatta   13  उत्साहन परिवर्तःUtsāhana parivartaḥOppmuntring til å begynne  12 12 12  12 14  सुखविहार परिवर्तःSukhavihāra parivartaḥFredfullt liv 13 1313 13 13 15  पृथिवीसमुद्गतबोधिसत्त्व परिवर्तःPṛthivīsamudgatabodhisattva parivartaḥTilsynekomsten av bodhisattvaene fra jorden 141414  14  14 16  तथागतायुष्प्रमाण परिवर्तःTathāgatāyuṣpramāṇa parivartaḥLivsvarigheten til Tathāgatā 15 15  15  15 17  पुण्यपर्यायनिर्देस्ह परिवर्तःPuṇyaparyāyanirdeśa parivartaḥOm forskjellige former for dyder  16  16  16 18  अनुमोदनापुण्यनिदर्स्हन परिवर्तःAnumodanāpuṇyanidarshana parivartaḥDydene å akseptere med glede  17 17 17 19  धर्मभाणकानृस्हंस परिवर्तःDharmabhāṇakānṛśaṃsa parivartaḥDydene til en religiøs lærer  1818 18  18 20  सदापरिभूत परिवर्तःSadāparibhūta parivartaḥBodhisattvaen som aldri baktaler andre  19 19  19 21  तथागथ ऋद्ध्याभिसंस्कार परिवर्तःTathāgatha ṛddhyābhisaṃskāra parivartaḥFødselen av de overnaturlige kreftene til Tathāgatha  2020 20 20 22  धारणि परिवर्तःDhāraṇi parivartaḥMagiske formularer   21 21 21 23  भैषज्यरापूर्वयोग परिवर्तःBhaiṣajyarāpūrvayoga parivartaḥDen urgamle devosjon overfor Bhaiṣajyarā   222222 22 24  गग्ददस्वर परिवर्तःGagdadasvara parivartaḥBodhisattvaen Vidunderlig lyd  232323 23 25 समन्थमुख परिवर्तो नामावोकितेस्ह्वरविकुर्वण परिवर्तःSamanthamukha parivarto nāmāvokiteśvaravikurvaṇa parivartaḥDen allsidede ene, med en beskrivelse av Avokiteshvaras transformasjoner   24 24  24 26  स्हुभवियूहराजपूर्वयोग परिवर्तःŚubhaviyūharājapūrvayoga parivartaḥDen urgamle dyrkelsen av Śubhaviyūharāja  252525 25 27  समन्थभद्रद्र्त्साहन परिवर्तःSamanthabhadradrôtsāhana parivartaḥOppmuntring av Samanthabhadra  26 26 26 28 अनुपरीन्दना परिवर्तःAnuparīndanā parivartaḥLovens tidsperiode  27272727

Den tibetanske oversettelsen
På tibetansk er tittelen «mahāyānasūtraen ved navn den hvite lotusblomstens gode lov» (དམ་པའི་ཆོས་པད་མ་དཀར་པོ་ཞེས་བྱ་བ་ཐེག་པ་ཆེན་པོའི་མདོ།, dam pa’i chos pad ma dkar po zhes bya ba theg pa chen po’i mdo) eller bare «den hvite lotusblomstens gode lov» (དམ་པའི་ཆོས་པད་མ་དཀར་པོའི་མདོ།, dam pa'i chos pad ma dkar po). Originalen var et sanskrit-manuskript fra Nepal. Oversettelsen til tibetansk ble foretatt under regjeringstiden til Kong Trisong Detsen (742–796) og Kong Ralpacan (815–838) ved klosteret Samye. Oversettelsen ble gjort av tibetaneren Nanam Yeshé Dé (སྣ་ནམ་ཞང་ཡེ་ཤེས་སྡེ་, sna nam zang ye shes sde, 730–805), også kalt Guru Rinpoche (en disippel av Padmasambhava) og den indiske panditen Surendrabodhi. Nanam Yeshé Dé oversatte totalt 376 tekster og skrev selv tre tekster på tibetansk. Surendrabodhi, som ikke kom til Tibet før Ralpacan's regjeringstid, oversatte 43 tekster.

I den tibetanske buddhistiske kanon befinner Lotussūtraen seg i tekstsamlingen Kanguyr hvor den er nummerert som Toh. 113. «Tōh.» (Tōhoku) refererer til katalogene over tibetanske buddhistiske skrifter ved universitetet i Tōhoku som ble publisert av Hukuju Ui og Yensho Kanakura. I Degé (eller Derge) Kangyur (སྡེ་དགེ བཀའ་འགྱུར) fra 1733 er den tekst nr 114, den utgjør bind nr 51 (ja, ཇ), folioene 1b.1–180b.7, og befinner seg i «den generelle sūtraseksjonen» (མདོ་སྡེ།, mdo sde) som i seg selv er en underavdeling av sūtraseksjonen (མ, mdo).

Mellom 1600 og 1629 ble den tibetanske versjonen oversatt til mongolsk av mongolske buddhistmunker.

I den utgaven av Lotussūtraen som finnes bevart i Stokpalassets Kangyur, så vel som i Degé, Narthang, Lhasa Kanguyr, finnes det 5 avslutningsvers i kapittel 24 som ikke er bevart andre steder. De finnes ikke i de versjonene som er bevart i Yongle, Lithang, Kangxi eller Choné Kangyur. De finnes heller ikke i utgaver på sanskrit eller i noen av de kinesiske oversettelsene. Versene beskriver bodhisattva Avalokiteśvara i relasjon til Sukhāvatī, det rene vestlige land, og hans fremtidige buddhaskap:

På den venstre eller høyre siden av guiden Amitābha
holder han en vifte og han vifter ham.
Og gjennom den samādhi som ligner på en illusjon
går han til alle eksistensplan og gir gaver til alle jinaer.

I den vestlige retningen, i kilden til glede,
finnes det uforgjengelige landet Sukhāvatī.
Der dveler guiden Amitāyus,
den som lederen av vesener.

Der er ingen forførende personer som kommer til syne der,
og der er absolutt ingen kvaliteter av bedrag.
Sønnene av jinaene blir født der mirakuløst,
sittende på uforgjengelige lotuser.

Denne guiden Amitāyus
sitter på en løvetrone
i midten av en nydelig, uforgjengelig lotus,
og han er vakker som et sal-tre.

Der er ingen av de tre eksistensplan
som ligner på denne guiden av verden.
de som hører navnet Avalokiteśvara,
deres meritter vil være ufattelige.

Kapittel/SeksjonTittelBampo/KapittelBind/FolioTittelena1Bind 51 (ཇ), folio 1b.1Forfatterens hyllesta1Bind 51 (ཇ), folio 1b.2S1བམ་​པོ་​དང་​པོ།bam po dang po/Første bampos1Bind 51 (ཇ), folio 1b.1-12b.41.གླེང་​གཞིའི་​ལེའུ་​ཞེས་​བྱ་​སྟེ་​དང་​པོ།gleng gzhi'i le'u zhes bya ste dang po/Introduksjonb1Bind 51 (ཇ), folio 1b.1-12b.4S2བམ་​པོ་​གཉིས་​པ།bam po gnyis pa/Andre bampos2Bind 51 (ཇ), folio 12b.4-24b.52.ཐབས་​ལ་​མཁས་​པའི་​ལེའུ་​ཞེས་​བྱ་​སྟེ་​གཉིས་​པ།thabs la mkhas pa'i le'u zhes bya ste gnyis pa/Kyndige midlerb2Bind 51 (ཇ), folio 12b.4-24b.5S3བམ་​པོ་​གསུམ་​པ།bam po gsum pa/Tredje bampos3Bind 51 (ཇ), folio 24b.5-46b.43.དཔེའི་​ལེའུ་​ཞེས་​བྱ་​སྟེ་​གསུམ་​པ།dpe'i le'u zhes bya ste gsum pa/Lignelsenb3Bind 51 (ཇ), folio 24b.5-39a.44.མོས་​པའི་​ལེའུ་​ཞེས་​བྱ་​བ་​སྟེ་​བཞི་​པ།mos pa'i le'u zhes bya ba ste bzhi pa/Aspirasjonenb4Bind 51 (ཇ), folio 39a.4-46b.4S5བམ་​པོ་​ལྔ་​པbam po lnga paFemte bampos4Bind 51 (ཇ), folio 46b.4-59a.15.སྨན་​གྱི་​ལེའུ་​ཞེས་​བྱ་​བ་​སྟེ་​ལྔ་​པ།sman gyi le'u zhes bya ba ste lnga pa/Urterb5Bind 51 (ཇ), folio 46b.4-54b.66.ཉན་​ཐོས་​ལུང་​བསྟན་​པའི་​ལེའུ་​ཞེས་​བྱ་​བ་​སྟེ་​དྲུག་​པ།nyan thos lung bstan pa'i le'u zhes bya ba ste drug pa/Profetier om Śrāvakaeneb6Bind 51 (ཇ), folio 54b.6-59a.1S6བམ་​པོ་​དྲུག་​པ།bam po drug pa/Sjette bampos6Bind 51 (ཇ), folio 59a.1-88b.67.སྔོན་​གྱི་​སྦྱོར་​བའི་​ལེའུ་​ཞེས་​བྱ་​བ་​སྟེ་​བདུན་​པ།sngon gyi sbyor ba'i le'u zhes bya ba ste bdun pa/Fortidenb7Bind 51 (ཇ), folio 59a.1-75a.58.དགེ་​སློང་​ལྔ་​བརྒྱ་​ལུང་​བསྟན་​པའི་​ལེའུ་​ཞེས་​བྱ་​བ་​སྟེ་​བརྒྱད་​པ།dge slong lnga brgya lung bstan pa'i le'u zhes bya ba ste brgyad pa/Profetiene for de fem hundre munkeneb8Bind 51 (ཇ), folio 75a.5-80b.29.ཀུན་​དགའ་​བོ་​དང་​སྒྲ་​གཅན་​ཟིན་​དང་​དགེ་​སློང་​ཉིས་​སྟོང་​ལུང་​བསྟན་​པའི་​ལེའུ་​ཞེས་​བྱ་​བ་​སྟེ་​དགུ་​པ།kun dga' bo dang sgra gcan zin dang dge slong nyis stong lung bstan pa'i le'u zhes bya ba ste dgu pa/Profetiene for Ānanda, Rāhula og totusen munkerb9Bind 51 (ཇ), folio 80b.2-83b.510.ཆོས་​སྨྲ་​པའི་​ལེའུ་​ཞེས་​བྱ་​བ་​སྟེ་​བཅུ་​པ།chos smra pa'i le'u zhes bya ba ste bcu pa/Dharmabhāṇakaeneb10Bind 51 (ཇ), folio 83b.5-88b.6S8བམ་​པོ་​བརྒྱད་​པbam po brgyad paÅttende bampos8Bind 51 (ཇ), folio 88b.6-103b.311.མཆོད་​རྟེན་​བསྟན་​པའི་​ལེའུ་​ཞེས་​བྱ་​བ་​སྟེ་​བཅུ་​གཅིག་​པ།mchod rten bstan pa'i le'u zhes bya ba ste bcu gcig pa/Tilsynekomsten av stūpaenb11Bind 51 (ཇ), folio 88b.6-100b.712.སྦྲོ་​བར་​བྱ་​བ་​སྟེ་​བཅུ་​གཉིས་​པ།sbro bar bya ba ste bcu gnyis pa/Resolusjonerb12Bind 51 (ཇ), folio 100b.7-103b.3S9བམ་​པོ་​དགུ་​པbam po dgu paNiende bampos9Bind 51 (ཇ), folio 103b.3-117b.713.བདེ་​བར་​གནས་​པའི་​ལེའུ་​ཞེས་​བྱ་​བ་​སྟེ་​བཅུ་​གསུམ་​པ།bde bar gnas pa'i le'u zhes bya ba ste bcu gsum pa/Om å dvele i gledeb13Bind 51 (ཇ), folio 103b.3-110b.614.བྱང་​ཆུབ་​སེམས་​དཔའ་​ས་​རུམ་​ནས་​འཐོན་​པའི་​ལེའུ་​ཞེས་​བྱ་​བ་​སྟེ་​བཅུ་​བཞིbyang chub sems dpa' sa rum nas 'thon pa'i le'u zhes bya ba ste bcu bzhiBodhisattvaene som kommer opp av jordenb14Bind 51 (ཇ), folio 110b.6-117b.7S10བམ་​པོ་​བཅུ་​པbam po bcu paTiende bampos10Bind 51 (ཇ), folio 118a.1-132a.515.དེ་​བཞིན་​གཤེགས་​པའི་​སྐུ་​ཚེའི་​ཚད་​ཀྱི་​ལེའུ་​ཞེས་​བྱ་​བ་​སྟེ་​བཅོ་​ལྔ་​པ།de bzhin gshegs pa'i sku tshe'i tshad kyi le'u zhes bya ba ste bco lnga pa/Levetiden til Tathāgatab15Bind 51 (ཇ), folio 118a.1-122b.416.བསོད་​ནམས་​ཀྱི་​རྣམ་​གྲངས་​ཀྱི་​ལེའུ་​ཞེས་​བྱ་​བ་​སྟེ་​བཅུ་​དྲུག་​པ།bsod nams kyi rnam grangs kyi le'u zhes bya ba ste bcu drug pa/Graden av dyderb16Bind 51 (ཇ), folio 122b.4-128b.717.རྗེས་​སུ་​ཡི་​རང་​བའི་​བསོད་​ནམས་​བསྟན་​པའི་​ལེའུ་​ཞེས་​བྱ་​བ་​སྟེ་​བཅུ་​བདུན་​པ།rjes su yi rang ba'i bsod nams bstan pa'i le'u zhes bya ba ste bcu bdun pa/Om å undervise i dyden av gledeb17Bind 51 (ཇ), folio 128b.7-132a.5S11བམ་​པོ་​བཅུ་​གཅིག་​པ།bam po bcu gcig pa/Ellevte bampos11Bind 51 (ཇ), folio 132a.5-146b.718.སྐྱེ་​མཆེད་​དྲུག་​རྣམ་​པར་​དག་​པའི་​ཕན་​ཡོན་​གྱི་​ལེའུ་​ཞེས་​བྱ་​བ་​སྟེ་​བཅོ་​བརྒྱད་​པ།skye mched drug rnam par dag pa'i phan yon gyi le'u zhes bya ba ste bco brgyad pa/Fordelen av renheten til de seks āyatanasb18Bind 51 (ཇ), folio 132a.5-139a.619.རྟག་​ཏུ་​བརྙས་​པའི་​ལེའུ་​ཞེས་​བྱ་​བ་​སྟེ་​བཅུ་​དགུ་​པ།rtag tu brnyas pa'i le'u zhes bya ba ste bcu dgu pa/Sadāparibhūtab19Bind 51 (ཇ), folio 139a.6-143b.120.དེ་​བཞིན་​གཤེགས་​པའི་​རྫུ་​འཕྲུལ་​མངོན་​པར་​འདུ་​བྱེད་​པའི་​ལེའུ་​ཞེས་​བྱ་​བ་​སྟེ་​ཉི་​ཤུ་​པ།de bzhin gshegs pa'i rdzu 'phrul mngon par 'du byed pa'i le'u zhes bya ba ste nyi shu pa/Tathāgata’s miraklerb20Bind 51 (ཇ), folio 143b.1-146b.7S12བམ་​པོ་​བཅུ་​གཉིས་​པ།bam po bcu gnyis pa/Tolvte bampos12Bind 51 (ཇ), folio 146b.7-164a.621.གཟུངས་​སྔགས་​ཀྱི་​ལེའུ་​ཞེས་​བྱ་​བ་​སྟེ་​ཉི་​ཤུ་​རྩ་​གཅིག་​པ།gzungs sngags kyi le'u zhes bya ba ste nyi shu rtsa gcig pa/Dhāraṇīerb21Bind 51 (ཇ), folio 146b.7-149b.122.སྨན་​གྱི་​རྒྱལ་​པོའི་​སྔོན་​གྱི་​སྦྱོར་​པའི་​ལེའུ་​ཞེས་​བྱ་​བ་​སྟེ་​ཉི་​ཤུ་​རྩ་​གཉིས་​པ།sman gyi rgyal po'i sngon gyi sbyor pa'i le'u zhes bya ba ste nyi shu rtsa gnyis pa/Fortiden til Bhaiṣajyarājab22Bind 51 (ཇ), folio 149b.1-158a.123.སང་​སང་​པོའི་​དབྱངས་​ཀྱི་​ལེའུ་​ཞེས་​བྱ་​བ་​སྟེ་​ཉི་​ཤུ་​རྩ་​གསུམ་​པ།sang sang po'i dbyangs kyi le'u zhes bya ba ste nyi shu rtsa gsum pa/Gadgadasvarab23Bind 51 (ཇ), folio 158a.1-164a.6S13 བམ་​པོ་​བཅུ་​གསུམ་​པ།bam po bcu gsum pa/Trettende bampos13Bind 51 (ཇ), folio 164a.6-180b.424.སྤྱན་​རས་​གཟིགས་​དབང་​ཕྱུག་​གི་​རྣམ་​པར་​འཕྲུལ་​བ་​བསྟན་​པ་​ཀུན་​ནས་​སྒོའི་​ལེའུ་​ཞེས་​བྱ་​བ་​སྟེ་​ཉི་​ཤུ་​རྩ་​བཞི་​པ།spyan ras gzigs dbang phyug gi rnam par 'phrul ba bstan pa kun nas sgo'i le'u zhes bya ba ste nyi shu rtsa bzhi pa/Om å se alle steder: Undervisningen om miraklene til Avalokiteśvarab24Bind 51 (ཇ), folio 164a.6-169b.125.རྒྱལ་​པོ་​དགེ་​བ་​བཀོད་​པའི་​སྔོན་​གྱི་​སྦྱོར་​བའི་​ལེའུ་​ཞེས་​བྱ་​བ་​སྟེ་​ཉི་​ཤུ་​རྩ་​ལྔ་​པ།rgyal po dge ba bkod pa'i sngon gyi sbyor ba'i le'u zhes bya ba ste nyi shu rtsa lnga pa/Fortiden til kong Śubhavyūhab25Bind 51 (ཇ), folio 169b.1-175a.126.ཀུན་​ཏུ་​བཟང་​པོས་​སྦྲོ་​བར་​བྱ་​བའི་​ལེའུ་​ཞེས་​བྱ་​བ་​སྟེ་​ཉི་​ཤུ་​རྩ་​དྲུག་​པ།kun tu bzang pos sbro bar bya ba'i le'u zhes bya ba ste nyi shu rtsa drug pa/Samantabhadras oppmuntringb26Bind 51 (ཇ), folio 175a.2-179a.727.ཡོངས་​སུ་​གཏད་​པའི་​ལེའུ་​ཞེས་​བྱ་​བ་​སྟེ་​ཉི་​ཤུ་​བདུན་​པ།yongs su gtad pa'i le'u zhes bya ba ste nyi shu bdun pa/Den betrodde oppgavenb27Bind 51 (ཇ), folio 179a.7-180b.4Avsluttende seksjonc1Bind 51 (ཇ), folio 180b.4-180b.7Oversetterens kolofonc2Bind 51 (ཇ), folio 180b.7

Dharmarakṣas kinesiske oversettelse

Gamle kinesiske kataloger over sūtraer omtaler totalt 17 komplette og delvise kinesiske oversettelser av Lotussūtraen, men bare tre komplette og en delvis oversettelse har blitt bevart. Lotussūtraen ble første gang oversatt til kinesisk i året 255 e.Kr. av en indisk legmann. Deretter ble en utgave med 28 kapitler oversatt av Dharmarakṣa i året 265 e.Kr. Disse to oversettelsene har gått tapt, sammen med en tredje delvis oversettelse.

Den fjerde kinesiske oversettelsen, og den eldste som er bevart, er fra året 286. e.Kr. Oversettelsen ble foretatt av Dharmarakṣa (竺法護, 223–316), og fant sted i byen Chang'an på Guānzhōngsletten i det som idag er provinsen Shaanxi i det sentrale Kina. Dette var under regjeringstiden til keiser Sīmǎ Yán (司馬炎, 236–290) av det vestlige Jin-dynastiet, under æraen Tàikāng (太康, 280–289). Oversettelsen har tittelen Sūtraen om lotusblomstens korrekte lov (正法華經, Zhèng fǎhuā jīng) og består av 27 kapitler fordelt på 10 bokruller (chüan). Den koreanske tittelen er Chŏng pŏphwa kyŏng (정법화경), på japansk kalles teksten Shō hokke kyō (ショウホウケキョウ) og på vietnamesisk kalles den Chánh pháp hoa kinh.

I tekstsamlingen Tripitaka Koreana er den tekst nr 117 (bind 267–269) og ble inngravert på treplater i årene 1242-1243 e.Kr., i Taishō Shinshū Daizōkyō (大正新脩大藏經, «Tripiṭaka publisert under æraen Taishō (大正)») befinner den seg i bind 9 som tekst nr 263, i Zhōnghuá Dàzángjīng (大日本續藏經, «kinesiske manuskripter i Tripiṭaka Sinica») befinner den seg i bind 15 som tekst nr 125 og i katalogen til Nanjo Bunyu (1849–1927) fra 1883, er den tekst nr 183.

Originaltekst i prākritspråket gandhāri?

Som vi har sett, ble Lotussūtraen oversatt til tibetansk fra en sanskritoriginal som kom fra Nepal. Også en av de kinesiske oversettelsene har et nepalesisk manuskript som basis. Man kan fristes til å tro at originalene på sanskrit er «mer ekte», «mer verdifulle» og mer interessante enn kinesiske oversettelser. Som vi skal se, kan det motsatte være tilfelle. Lotussūtraen ble nemlig opprinnelig skrevet i et prākritspråk, og ikke sanskrit. Dharmarakṣa’s oversettelse er åtte århundrer eldre enn de bevarte manuskriptene fra Nepal. Den er også to århundrer eldre enn noen bevart versjon på sanskrit. Den er vårt eldste vindu inn i fortidens tåke som omgir Lotussūtraens opprinnelige form.

I Kina, Korea og Japan, har Dharmarakṣa’s oversettelse hatt en beskjeden rolle opp gjennom historien. Fokuset har vært på oversettelsen til Kumārājīva som ble foretatt omkring 120 år senere. Sistnevnte dannet basis for skolen Tiāntái i Kina, avleggeren Cheontae i Korea og skolene Tendai-shū og Nichiren-shū i Japan, og disse skolene skapte en betydelig eksegetisk tradisjon. Dharmarakṣa’s oversettelse inneholder derimot ingen spesifikk eksegese i den kinesiske buddhistiske kanon. Forklaringen er at  Kumārājīva's oversettelse regnes som et litterært mesterverk, mens Dharmarakṣa's oversettelse inneholder en rekke oversettelsesfeil. Og lenge var årsaken til disse oversettelsesfeilene ikke forstått.
Tidlig på 1930-tallet analyserte orientalistene Friedrich Weller (1889–1980) og Ernst Waldschmidt (1897–1985) 36 transkripsjoner av den 15. sutra av Dīrghāgama, som ble oversatt til kinesisk av Buddhayaśas og Zhú Fóniàn i årene 412-413 e.Kr. under tittelen Cháng āhán jīng (長阿含經).Waldschmidt 1932, side 226-49. De rekonstruerte fonetiske formene ble definert som prākrit, og det samme kom Waldschmidt frem til da han undersøkte Dàhuì jīng (大會經), den kinesiske oversettelsen av den 19. sutra av Dīrghāgama.Waldschmidt 1980 Språket ble plassert i samme kategori som i Dhammapada fra Gandhāra.Waldschmidt 1932, side 231 og fremover Andre orientalister og sinologer gjorde lignende oppdagelser. Den kinesiske oversettelsen av Dharmaguptakavinaya (四分律, Ssŭ-fen lü),Taishō Shinshū Daizokyō, bind 22, tekst nr 1428 refererer til messingen av arapacanaformularet,Levi 1915, side 440 og dets rekkefølge i stavelsene er gāndhāri skrevet i Kharoṣṭhī.Salomon, Richard. 1990. "New Evidence for a Gandhari Origin of the Arapacana Syllabary." JAOS 110: sidene 255-73 I 1962 fremsatte orientalisten Harold Walter Bailey (1889–1996) «Gandharihypotesen».Bailey, Harold Walter. 1946. "Gandhari." Bulletin of the School of Oriental and African Studies 11: 764-97. Det middelindoariske idiom i disse tidlige kinesiske transkripsjoner ble av Bailey døpt gāndhāri, og det ble etterhvert også det faglige navnet på denne nordvestlige formen for prākrit.

Hypotesen utropte gāndhāri til buddhismens lingua franca i de første århundrene av vår tidsregning, og ble støttet av orientalister som John Brough (1917–1984)Brough 1965, side 587 og Franz Bernhard (1931–1971).Bernhard 1970, side 57 Baily påviste at gāndhāri har påvirket khotanesisk og tokarisk,Bailey 1946 og det finnes også elementer av gāndhāri i partisk og sogdisk.Sims-Williams, Nicholas. 1983. "Indian Elements in Parthian and Sogdian." In Rohrborn and Veenker 1983, 132-41. I årene 1993–1995 kom det for dagen restene av en buddhistisk tekstsamling skrevet i gāndhāri i det nåværende Afghanistan. De eldste av disse tekstene hadde tilhørt den tidlige skolen dharmaguptaka, og stammet trolig fra et kloster i Nagarāhāra. Også de administrative tekstene i det gamle kongedømmet Shànshàn ved den nordøstlige delen av Taklamakanørkenen, ble skrevet på gāndhāri. Det mangler beviser for at gāndhāri var et sentralasiatisk «universalspråk», men vi tvinges til å nyansere bildet av det idiom som lå til grunn for de tidligste kinesiske og tibetanske oversettelsene.

I 1992 publiserte den japanske orientalisten Seishi Karashima ved Sōka-universitetet et tekststudium av samtlige kinesiske oversettelsene av Lotussūtraen. Han sammenlignet dem med alle tilgjengelige versjoner på sanskrit og tibetansk. Hans konklusjon var at Dharmarakșa oversatte et manuskript som var skrevet i et prākritspråk som var svært lik, eller identisk med gandhāri, og at forvekslinger mellom ord i prākrit og likelydende ord i sanskrit forårsaket oversettelsesfeil.

Denne observasjonen førte til at Daniel Boucher i 1998 publiserte en detaljert analyse av prākritord som lå til grunn for Dharmarakșa's oversettelsen.

Oversettelsesprosessen
I året 518 e. Kr., under Liángdynastiet (梁, 502–557), forfattet bibliografen Sēngyòu (僧佑, 445–518) en katalog over datidens kinesiske buddhistiske kanon. Dens tittel er «Samlede nedtegnelser om dannelsen av Tripitaka» (出三藏记集, Chū sānzáng jì jí). Katalogen inneholder to kolofoner til Dharmarakṣas oversettelse, og den første av dem gir en oppsummering av oversettelsesarbeidet:

Det første vi bør merke oss er at Dharmarakṣa omtales som en Yuezhi (月支) fra den sentralasiatiske oasebyen Dúnhuàng langs Silkeveien. Hvilken etnisitet som Yuezhi tilhørte, og hvilket språk de snakket, er et omstridt tema sentralasiatisk historie. Det er enighet om at Yuezhi var et gammelt urindoeuropeisk folk, men de lærde strides om hvilket indoeuropeisk språk de snakket. Det er enighet om at noen av dem snakket iranske språk, men det har også vært foreslått at de snakket tokarisk. Dharmarakṣas idiom (østiransk eller tokarisk) kan ha påvirket oversettelsen, fordi østlige iranske språk befant seg geografisk nærmere Gandḥārā. 

For det andre pågikk oversettelsesarbeidet i en multikulturell atmosfære; kolofonen nevner 13 deltagere ved navn, herav ti kinesere, en inder og en tokarier, ved siden av Dharmarakṣa selv. Deres ulike språk, og ulike uttale av indoariske ord, kan ha påvirket oversettelsen.

For det tredje tok oversettelsen bare tre uker, som er en usedvanlig kort tid for en så stor tekst som Lotussūtraen. Det er vanskelig å bedømme hvordan dette hektiske tempoet påvirket sluttproduktet. Samme år som han oversatte Lotussūtraen (Tàikāng 7), foretok Dharmarakṣa også en oversettelse av prajñāpāramitāsūtraen i 25 000 vers, visesacintibrahmapariprccha og ajatagatrukaukrtyavinodanda som alle sammen er tekster av betydelig størrelse.

Rollen til Sūn Bóhǔ er uklar. Ifølge kolofonen «kopierte han [oversettelsen] og laget en enkel eksegese til den» (寫素解, xiě sùjiě). Den japanske orientalisten Kazuō Okabe (1935–) foreslo i 1983 at teksten skulle leses som xiě sùjian, «kopierte den på ren silke». Sūn Bóhǔ nevnes også i biografien til Dharmarakṣa i det historiske verket «Flere biografier om eminente munker» (宋高僧傳, sòng gāosēng chuán) fra det 7. århundre. Der er han omtalt som en av de som jevnlig «holdt penselen og utdypet [oversettelsen] i detalj etter forespørsel fra Dharmarakṣa». Det er rimelig å anta at Sūn Bóhǔ produserte flere eksegetiske notater til Lotussūtraen, beregnet på de troende i Chang'an, mens han skrev ned teksten. Det kan også være at disse notatene ble forespurt av Dharmarakṣa selv.

Den andre kolofonen forteller oss at Lotussūtraen allerede i året 290 e.Kr. må ha gjort et sterkt inntrykk på sitt kinesiske publikum:

«På den 28. dag av den 8. måned av regjeringstiden til Yongxi (18. oktober 290) kopierte bhiksu Kang Nalu hele Zhèng fāhuā i Luoyang. Sammen med upasakas med ren moral og selvbeherskelse – Zhang Jibo, Dong Yingxuan, Liu Changwu, Chang Wen, og andre, tok han den originale sūtra i hendene og gikk til den Hvite hestens tempel (白马寺, Báimă Sì) for å møte Dharmarakṣa. [Dharmarakṣa] sammenfattet muntlig den gamle lærdom og forklarte dens dypsindige mening. På uposadha-dagen, den 14. i den 9. måned (3. november 290) holdt han en lektyre om denne sūtra for en stor forsamling ved den Østlige oksens tempel. Hele dagen og hele natten var alle sammen fullstendig henrykte over hans tale. Oversettelsen ble igjen revidert.»Taishō Shinshū Daizōkyō, bind 55, tekst nr 2145, 56c.25–57a.2

Påvirkninger fra Daoismen

Dharmarakṣa's oversettelse korresponderer for en stor del med den senere oversettelsen til Kumārajīva, men inneholder likevel flere lignelser som ikke finnes i den sistnevnte. Et slikt eksempel er et avsnitt tidlig i første kapittel (Dh 63a.20-26) som mangler paralleller hos Kumārajīva, og som heller ikke finnes i noe bevart sanskritmanuskript. Avsnittet lyder:
63a20(05) 從無數劫多所博聞，名達十方，救護無量百千眾生，63a21(01) 遊於三界猶如日明63a22(10) 解一切法如幻如化野馬影響，悉無所有住無所住,63a23(06) 雖見終始亦無去來，既見色像本無形貌,63a24(06) 現諸所生永無起滅，導利群黎不著三處，63a25(07) 分別空慧無想無願，起三脫門至三達智，63a26(07) 無去來今現在之想，開化黎庶使了本無。

Boucher har oversatt det slik:

Boucher hevdet at dette er daoistisk tankegods, som ble tilføyd av Dharmarakṣa eller noen i oversetterteamet uten å være en del av originalen. Det som her er gjengitt som «skimrende luft» (野馬, yema) betyr på kinesisk bokstavelig «vill hest». Dette er igjen en metafor fra første kapittel i den daoistiske klassikeren Zhuangzi om den store Peng-fuglen som flyr mot det sørlige hav. Boken Zhuangzi nøt stor respekt i det tredje århundre, noe vi ser av kommentaren til Guo Xiang (郭象, d. 312), som var en samtidig av Dharmarakṣa.

Tekstens struktur
Rekkefølgen på de 20 første kapitlene, og kapitlene 25–27, er den samme som den vi ser i manuskripter på sanskrit fra Gilgit, Sentral-Asia, Nepal og i den tibetanske oversettelsen. De fire kapitlene 21–24 er derimot ordnet i en annen rekkefølge. Rekkefølgen kan gjenspeile det originale manuskriptet som Dharmarakṣa var i besittelse av, og – som vi har sett, sannsynligvis var skrevet i prakritspråket gandhāri med skriften kharoṣṭhī. Det kan også være at noen av kapitlene sirkulerte i Øst-Turkestan som separate tekster (slik tilfellet var med kapitler i Avataṃsakasūtraen), og at det ikke fantes noen entydig og klart definert rekkefølge på enkelte av kapitlene.

Tabellen nedenfor viser de 27 kapitlene, fordelt på bokruller og plassering i Tripiṭaka Koreana. De tilsvarende kapitlene i Kerns oversettelse fra 1884 av et nepalesisk sanskritmanuskript er også vist.

 Bind iTripiṭaka Koreana Bokrull  Kapittel  Tittel  Kern  Merknader2671 鳳 1  光瑞品Guāngruì pĭnDen lysende strålen   1  Første kapittel (品, pĭn) har Dharmarakṣa kalt «den lysende strålen» (光瑞, guāngruì). Kumārājīva har kalt samme kapittel for «Innledning» (序品, Xù pǐn). Det kinesiske ordet Xù (序) tilsvarer sanskritordet nidāna (årsak, innledning), som er tittelen på første kapittel på sanskrit (tibetansk gzhi).Guāngruì (光瑞) kan oversettes med «lysende stråle», og gjenspeiler en episode i første kapittel (Dh.5b16), hvor det begynner å lyse mellom Buddhas øyenbryn, før han åpenbarer budskapet i Lotussūtraen. 2  善權品Shànquán pĭnKyndig undervisning  2  Andre kapittel (品, pĭn) har Dharmarakṣa kalt «kyndig undervisning» (善權, shànquán).  Dette er kanskje mer nøyaktig og beskrivende enn Kumārājīva's ordrette oversettelse «kyndige midler» (方便, fāngbiàn). Tittelen på sanskrit er upāyakauśalya, og på tibetansk mkhas pa. Kyndige midler (upāya) er et pedagogisk begrep innenfor mahāyānabuddhismen, og gjenspeiler en undervisningsmetode som er egnet på et bestemt sted og i en bestemt situasjon. Avataṃsakasūtraen regner dette som en av de ti «perfeksjoner» eller pāramitāer (upāyakauśalya-pāramitā). 2 鳳 3  應時品Yìngshí pĭnDet hensiktsmessige  3  Tredje kapittel (品, pĭn) har tittelen «det hensiktsmessige» (應時, yìngshí). Yìngshí betyr «det hensiktsmessige» eller «det som tjener en hensikt», og det tilsvarende ordet på sanskrit er kālena. På sanskrit er tittelen imidlertid upamā, som betyr lignelse, parabel eller metafor, og i Kumārājīvas oversettelse heter kapittelet kort og godt «en lignelse» (譬喻, pìyù). Kapittelet inneholder lignelsen om det brennende huset som er fylt med barn, og hvor en gammel mann lurer barna ut ved hjelp av leketøy. «Det hensiktsmessige» er i denne forbindelse den gamle mannens handlemåte, ettersom han ikke kan snakke fornuft med barn.3 鳳 4  信樂品Xìnlè pĭnGledesfylt tro  4  Fjerde kapittel (品, pĭn) har tittelen «gledesfylt tro» (信樂, Xìnlè). Man kunne også si «å ha tro på og aspirere for» (Dh.43b27), «å ha en direkte, ubøyelig tro på, uten tvil», eller «være sikker på, ha tillit». Det tilsvarende sanskritordet er adhimukti, som er tittelen på sanskrit. Innenfor skolen yogâcāra er lykksalig tro, å søke opplysningens paradis, det emosjonelle aspektet av tro (信, Xìn). 5  藥草品Yàocǎo pĭnUrter 5  Femte kapittel (品, pĭn) har tittelen «urter» (藥草, Yàocǎo). Yàocǎo (藥草) betyr «urt» eller «medisinsk plante», og tilsvarer tittelen på sanskrit, som er auṣadhi. 6  授聲聞決品Shòushēng wénjué pĭnEn profeti om Śrāvakaene  6 2684 鳳 7  往古品Wănggŭ pĭnI urgamle tider  7 5 鳳 8  授五百弟子決品Shòu wǔbǎi dìzǐ juéProfetien for de 500 disipler  8  9  授阿難羅云決品Shòu ānán luó yún jué pĭnProfetien for Ānanda og Rāhula  9 6 鳳  10  藥王如來品Yàowáng rúlái pĭnBhaiṣajyarā Tathāgata  10  11  七寶塔品Qībǎo tǎ pǐnStūpaen med syv juveler  11  12  勸說品Quànshuō pĭnGode råd  12 7 鳳  13  ānxíng pĭn安行品Komfortabel praksis  13  14  菩薩從地踊出品Púsà zóng dì yŏng chū pĭnBodhisattvaene som kommer frem fra jorden 14 15  如來現壽品Rúlái xiàn shòu pĭnLivsvarigheten til Tathāgatā  15 2698 鳳  16  御福事品Yù fú shì pĭnKongelige dyder  16  17  勸助品Quàn zhù pĭnÅ akseptere med glede  17  18  歎法師品Tàn făshī pĭnLovprisning av dharmas lærer  18 9 鳳 19  常被輕慢品Cháng bèi qīngmàn pǐnSadāparibhūta  19  20  如來神足行品Rúlái shénzú xíng pĭnDe mirakuløse evnene til Tathāgatā  20  21  藥王菩薩品Yàowáng púsà pĭnFortiden til Bhaiṣajyarāja  22  22  妙吼菩薩品Miào hŏu púsà pĭnBodhisattva Gagdadasvara  23 10 鳳 23  觀世音菩薩普門品Guāng-shì-yīn púsà pŭmén pĭnDen universelle porten til Guāng-shì-yīn 24  24  摠持品Zŏng chí pĭnDhāraṇīer  21  25  淨復淨王品Jìng fù jìng wáng pĭnFortiden til kong Śubhavyūha  25  26  樂普賢品Lè pŭxián pĭnSamantabhadras oppmuntring  26  27  囑累品Zhŭ lèi pĭnDen betrodde oppgaven  27 

Sjette kapittel har tittelen «En profeti om Śrāvakaene» (授聲聞決品, Shòushēng wénjué pĭn) og er ordrett den samme på sanskrit (Śrāvakavyākaraṇa) og tibetansk.

Syvende kapittel har tittelen «I urgamle tider» (往古品, Wănggŭ pĭn). Wănggŭ (往古) betyr «urgamle tider» (sanskrit: atīta, adhvan). Kern kalte dette kapittel «urgammel devosjon», i sin oversettelse fra sanskrit. «Devosjon» er i dette tilfelle en oversettelse av sanskrit-tittelen Pūrvayoga.

Åttende kapittel har tittelen «Profetien for de 500 disipler» (授五百弟子決品, Shòu wǔbǎi dìzǐ jué). Dette er identisk med tittelen på sanskrit (Pañchārhantabhikṣushatavyākaraṇā) og tibetansk.

Niende kapittel har tittelen «Profetien for Ānanda og Rāhula» (授阿難羅云決品, Shòu ānán luó yún jué pĭn). Dette er nesten identisk med tittelen på tibetansk («Profetiene for Ānanda, Rāhula og totusen munker», kun dga' bo dang sgra gcan zin dang dge slong nyis stong lung bstan pa'i le'u zhes bya ba ste dgu pa), mens den på sanskrit kort og godt heter «profetien» (vyākaraṇā).

Tiende kapittel har tittelen Yàowáng rúlái pĭn (藥王如來品). Dette er en oversettelse av sanskritordet Bhaiṣajyarā (Yàowáng) Tathāgata (rúlái). Kapittelet omhandler Bhaiṣajyarā også på sanskrit, men der har kapittelet benevnelsen «forkynneren av dharma» (Dharmabhāṇaka).

Ellevte kapittel har tittelen «Stūpaen dekorert med syv juveler» (七寶塔品, Qībǎo tǎ pǐn). Det tilsvarende ordet på sanskrit er stūpa-saṃdarśana som også er tittelen på ellevte kapittel.

Det tolvte kapittel har tittelen «kapittel om gode råd» (勸說品, Quànshuō pĭn). Det tilsvarende sanskritordet er Utsāha-utsāhana, og Utsāhana er tittelen på sanskrit.

Trettende kapittel har tittelen «komfortabel praksis» (安行品, ānxíng pĭn). Det tilsvarer sanskritordet sukhavihāra, som er tittelen på sanskrit.

Fjortende kapittel har tittelen «Bodhisattvaene som kommer frem fra jorden» (菩薩從地踊出品, Púsà zóng dì yŏng chū pĭn). Hos Kumārājīva er tittelen «De som kommer frem fra jorden».

Femtende kapittel har tittelen «Livsvarigheten til Tathāgatā» (如來現壽品, Rúlái xiàn shòu pĭn).

Sekstende kapittel har tittelen «Kongelige dyder» (御福事品, Yù fú shì pĭn).

Syttende kapittel har tittelen «Å akseptere med glede» (勸助品, Quàn zhù pĭn).

Kumārājīvas kinesiske oversettelse
 Språk  TittelKinesisk  Miàofǎ liánhuā jīng (妙法蓮華經)Koreansk  Myobŏp yŏnhwa kyŏng (묘법연화경)Japansk  Myōhō renge kyō (ミョウホウレンゲキョウ)Vietnamesisk  Diệu pháp liên hoa kinh
I året 406 e.Kr. ble Lotussūtraen til kinesisk av Kumārājīva (344–413) under tittelen Miào-fă Lián-huá Jīng (妙法蓮華經, «Sūtra om den hvite lotusblomstens gode lov») i 27 kapitler og 7 bokruller.Taishō Shinshū Daizōkyō, bind 9, tekst nr 262Tripitaka Koreana bind 9, tekst nr 116Zhōnghuá Dàzángjīng, bind 15, tekst nr 124Nanjio, tekst nr 134

Originalen var et sanskrit-manuskript av silke fra Khotan. Kumārājīvas oversettelse regnes som den mest autoritative, og er et stort litterært mesterverk. Språket er strengt, konsist og lettlest.

Tekstens struktur
Tabellen nedenfor viser de 28 kapitlene, fordelt på bokruller og plassering i Tripiṭaka Koreana. De tilsvarende kapitlene i Kerns oversettelse fra 1884 av et nepalesisk sanskritmanuskript er også vist.

 Bind iTripiṭaka Koreana  Bokrull Kapittel  Tittel  Kern  Merknader2651 鳴 1  序品Xù pǐnInnledning   1  Første kapittel (品, pǐn) har Kumārājīva kalt «Innledning» (序品, xù pǐn); det kinesiske ordet xù (序) tilsvarer nidāna som også er navnet på første kapittel på sanskrit. Xù kan bety orden, ordnet, et forord, en introduksjon, å artikulere, en situasjon med årsaker (tibetansk: gzhi), eller åpningsfrasen i en sūtra («så har jeg hørt»). 2  方便品Fāngbiàn pĭnKyndige midler  2  Andre kapittel (品, pǐn) har tittelen «kyndige midler» (方便, fāngbiàn). Dharmarakṣa har oversatt det som «kyndig undervisning», shànquán pĭn (善權品). Tittelen på sanskrit er upāyakauśalya, og på tibetansk mkhas pa.2 鳴 3  譬喻品Pìyù pĭnEn lignelse  3  Tredje kapittel (品, pĭn) har tittelen «en lignelse» (譬喻, pìyù). Dette tilsvarer tittelen på sanskrit, som er upamā, og som betyr lignelse, parabel eller metafor.  4  信解品Xìn jiě pĭnTro og forståelse  4  Fjerde kapittel kan oversettes som «Tro og forståelse» (信解品, Xìn jiě pĭn). Dharmarakṣa har her valgt Xìnlè (信樂品), som betyr «gledesfylt tro».3 鳴5  藥草喻品Yàocăo yú pĭnLignelsen om urtene  5 Femte kapittel har tittelen «Lignelsen om urtene» (藥草喻品, Yàocăo yú pĭn). Dharmarakṣa har her valgt benevnelsen «urter», mens Kumārājīva presiserer at det er snakk om en metafor. 6  授記品Shòujì pĭnForsikring (om fremtidig opplysning)  6  Sjette kapittel har tittelen «Forsikring» (授記品, Shòujì pĭn). Det som det dreier seg om er en forsikring om fremtidig opplysning. Dharmarakṣa har her valgt «en profeti om Śrāvakaene», som er en mer ordrett oversettelse av sanskrit-tittelen. 7  化城喻品Huà chéng yù pĭnLignelsen om spøkelsesbyen  7  Syvende kapittel har tittelen «Lignelsen om spøkelsesbyen» (化城喻品, Huà chéng yù pĭn). Dharmarakṣa har kalt det samme kapittel «Urgammel devosjon», der «devosjon» er en oversettelse av sanskrit Pūrvayoga.2664 鳴 8  五百弟子受記品Wǔbǎi dìzǐ shòu jì pǐnProfetien for de 500 disipler  8  Åttende kapittel har tittelen «Profetien om de 500 disipler» (五百弟子受記品, Wǔbǎi dìzǐ shòu jì pǐn). Dette er noenlunde den samme tittel som Dharmarakṣa brukte på åttende kapittel. 9  授學無學人記品Shòu xué wú xué rén jìProfetien for de lærde og adeptene  9  Niende kapittel har tittelen «Profetien for de lærde og adeptene» (授學無學人記品 , Shòu xué wú xué rén jì pĭn). Dette tilsvarer «Profetien for Ānanda og Rāhula» hos Dharmarakṣa. 10  法師品Fǎshī pĭnForkynneren av dharma 10  Tiende kapittel har tittelen «Forkynneren av dharma» (法師品, Fǎshī pĭn). Det tilsvarer Bhaiṣajyarā Tathāgata hos Dharmarakṣa. 11  見寶塔品Jiànbào tă pĭnStūpaen med skattene  11  Ellevte kapittel har tittelen «Stūpaen med skattene» (見寶塔品, Jiànbào tă pĭn) og tilsvarer ellevte kapittel hos Dharmarakṣa med tittelen «Stūpaen med de syv juveler». 12  提婆達多品Típó dá duō pǐnDevadatta  Tolvte kapittel har tittelen «Devadatta» (提婆達多品, Típó dá duō pǐn) og mangler i de to andre oversettelsene. 13  勸持品Quàn chí pĭnFormaningen om å bevare (lærdommene)  12  Trettende kapittel har tittelen «Formaningen om å bevare (lærdommene)» (勸持品, Quàn chí pĭn). 勸持 (Quàn chí) betyr «å bevare, å hedre og å følge» lærdommene til en spesifikk sūtra. Det tilsvarer tolvte kapittel hos Dharmarakṣa og på sanskrit.5 鳴14  安樂行品ān lè xíng pĭnBehagelig praksis   13  Fjortende kapittel har tittelen «Behagelig praksis» (安樂行品, ān lè xíng pĭn). Det tilsvarer trettende kapittel hos Dharmarakṣa og på sanskrit. 15  從地踊出品Zóng dì yŏng chū pĭnDe som kommer frem fra jorden  14  Femtende kapittel har tittelen «De som kommer frem fra jorden» (從地踊出品, Zóng dì yŏng chū pĭn). Dette er fjortende kapittel hos Dharmarakṣa; Dharmarakṣa har kalt det «Bodhisattvaene som kommer frem fra jorden». 16  如來壽量品Rúlái shòu liàng pĭnLivsvarigheten til Tathāgatā  15  Sekstende kapittel har tittelen «Livsvarigheten til Tathāgatā» (如來壽量品, Rúlái shòu liàng pĭn). 17  分別功德品Fēnbié gōngdé pǐnForskjellige grader av dyder  16  Syttendede kapittel har tittelen «Forskjellige grader av dyder» (分別功德品, Fēnbié gōngdé pǐn).6 鳴18  隨喜功德品suíxǐ gōng dé pǐnFordelene med gledens dyd  17  Attende kapittel har tittelen «Fordelene med gledens dyd» (隨喜功德品, suíxǐ gōng dé pǐn) 19  法師功德品Făshī gōngdé pĭnNytten av læreren av dharma  18  20  常不輕菩薩品Cháng bà qīng púsà pĭnBodhisattva Sadāparibhūta 19  21  如來神力品Rúlái shénlì pĭnDe mirakuløse evnene til Tathāgatā20  22  囑累品Zhŭ lèi pĭnDen betrodde oppgaven  27  23  藥王菩薩本事品Yàowáng púsà bĕnshì pĭnFortiden til Bhaiṣajyarāja   22 7 鳴24  妙音菩薩品Miào yīn púsà pĭnBodhisattva Gagdadasvara 23  25  觀世音菩薩普門品Guāng-shì-yīn púsà pŭmén pĭnDen universelle porten til Guāng-shì-yīn 24  26  陀羅尼品Tuóluóní pĭnDhāraṇīer  21  27  妙莊嚴王本事品Miào zhuāngyán wáng běnshì pǐnFortiden til kong Śubhavyūha 25  28  普賢菩薩勸發品pǔxián púsà quànfā pǐnBodhisattva Samantabhadras oppmuntring26 

Under sine reiser i årene 399–414 e.Kr. oppdaget den kinesiske munken Sehi, som senere adopterte navnet Făxiăn (法顯, 337–442) – «Glansen av den religiøse lov», et ekstra sanskrit-kapittel av Lotussūtraen i Turfan. Dette kapittel handler om Buddhas kusine Devadatta.

I sin selvbiografiske «Nedtegnelse om Buddhas land» (高僧法顯傳, Gāo sēng Făxiăn),Taishō Shinshū Daizōkyō, bind 51, tekst nr 2085Tripitaka Koreana bind 32, tekst nr 749Nanjio, tekst nr 1496 beretter Făxiăn at han tok teksten med seg til byen Jiankang, hvor den indiske munken Dharmati (kalt Fa-Yi) oversatte den til kinesisk.

Dette kapittel ble deretter tilføyd Kumārājīva’s oversettelse som det nye «kapittel 12».

Kumārājīva’s versjon består derfor i dag av 28 kapitler. I sanskrit-manuskriptene fra Nepal utgjør avsnittet om Devadatta slutten av kapittel 11.

Dharmaguptas og Jñānaguptas kinesiske oversettelse
 Språk  TittelKinesisk  Tiān-Pĭn Miào-fă Lián-huá Jīng (添品妙法蓮華經)Koreansk  Japansk  Vietnamesisk  
I året 601 e.Kr. oversatte Dharmagupta 26 kapitler av Lotussūtraen, basert på en sanskrit-original fra Nepal skrevet på palmeblader. Kapitlet om Guān-shì-yīn (kapittel 24 i hans oversettelse, guāng-shì-yīn púsà pŭmén pĭn 觀世音菩薩普門品) ble tilføyd i form av en allerede eksisterende oversettelse, foretatt av Jñānagupta fra Gandhāra mellom år 561 og 578 e.Kr.

Denne oversettelsen har tittelen «Sūtra fra himmelen
om den hvite lotusblomstens gode lov» (Tiān-Pĭn Miào-fă Lián-huá Jīng, 添品妙法蓮華經)Taishō Shinshū Daizōkyō, bind 9, tekst nr 264Tripitaka Koreana bind 9, tekst nr 118Zhōnghuá Dàzángjīng, bind 15, tekst nr 126Nanjio, tekst nr 139 og består av 7 bokruller.

Tekstens struktur
Kapitlene i teksten er ordnet i samme rekkefølge som den vi ser i manuskripter på sanskrit fra Gilgit, Øst-Turkestan, Nepal og i den tibetanske oversettelsen.

Tabellen nedenfor viser de 27 kapitlene, fordelt på bokruller og plassering i Tripiṭaka Koreana. De tilsvarende kapitlene i Kerns oversettelse fra 1884 av et nepalesisk sanskritmanuskript er også vist.
 Bind iTripiṭaka Koreana  Bokrull Kapittel  Tittel  Kern   1  序品Xù pǐnInnledning  1  2  方便品Fāngbiàn pĭnKyndige midler  2  3  譬喻品Pìyù pĭnEn lignelse  3  4  信解品Xìn jiě pĭnTro og forståelse  4  5  藥草喻品Yàocăo yú pĭnLignelsen om urtene  5  6  Shòujì pĭnForsikring (om fremtidig opplysning)  6  7  化城喻品Huà chéng yù pĭnLignelsen om spøkelsesbyen  7  8  五百弟子受記品Wǔbǎi dìzǐ shòu jì pǐnProfetien for de 500 disipler  8  9  授學無學人記品Shòu xué wú xué rén jìProfetien for de lærde og adeptene  9  10  法師品Fǎshī pĭnForkynneren av dharma 10  11  見寶塔品Jiànbào tă pĭnStūpaen med skattene  11   12  勸持品Quàn chí pĭnFormaningen om å bevare (lærdommene)  12  13  安樂行品ān lè xíng pĭnBehagelig praksis   13  14  從地踊出品Zóng dì yŏng chū pĭnDe som kommer frem fra jorden  14  15  如來壽量品Rúlái shòu liàng pĭnLivsvarigheten til Tathāgatā  15  16  分別功德品Fēnbié gōngdé pǐnForskjellige grader av dyder  16  17  隨喜功德品suíxǐ gōng dé pǐnFordelene med gledens dyd  17  18  法師功德品Făshī gōngdé pĭnNytten av læreren av dharma  18  19  常不輕菩薩品Cháng bà qīng púsà pĭnBodhisattva Sadāparibhūta 19  20  如來神力品Rúlái shénlì pĭnDe mirakuløse evnene til Tathāgatā20  21  陀羅尼品Tuóluóní pĭnDhāraṇīer  21  22 藥王菩薩本事品Yàowáng púsà bĕnshì pĭnFortiden til Bhaiṣajyarāja   22  23  妙音菩薩品Miào yīn púsà pĭnBodhisattva Gagdadasvara 23  24  觀世音菩薩普門品Guāng-shì-yīn púsà pŭmén pĭnDen universelle porten til Guāng-shì-yīn 24  25  妙莊嚴王本事品Miào zhuāngyán wáng běnshì pǐnFortiden til kong Śubhavyūha 25  26  普賢菩薩勸發品pǔxián púsà quànfā pǐnBodhisattva Samantabhadras oppmuntring26  27 囑累品Zhŭ lèi pĭnDen betrodde oppgaven  27

De elleve første kapitlene har samme tittel og rekkefølge som i Kumārājīvas oversettelse. Denne oversettelsen mangler det tolvte kapittel om Devadatta Kumārājīva, slik at tolvte kapittel har samme tittel som trettende kapittel og trettende kapittel har samme tittel som fjortende kapittel hos Kumārājīva.

En fragmentarisk kinesisk oversettelse
Den kinesiske buddhistiske kanon inneholder også en oversettelse av kapittel 11 i én bokrull, som ble foretatt av Shí Yì (失譯). Tittelen er Sà tán fēn tuó lì jīng (薩曇分陀利經).Taishō Shinshū Daizōkyō, bind 9, tekst nr 265Tripitaka Koreana bind 9, tekst nr 115Zhōnghuá Dàzángjīng, bind 15, tekst nr 123Nanjio, tekst nr 136

Guān-shì-yīn sūtra
I Sentral-Asia og Kina sirkulerte også kapittel 25 i Kumārājīvas oversettelse som en egen tekst (Miào fă lián huā jīng guānshìyīn púsà pŭmén pĭn jīng, 妙法蓮花經觀世音菩薩普門品經).Zhōnghuá Dàzángjīng, bind 16, tekst nr 144 I British Library, London er det oppbevart rundt 100 kopier av teksten fra Dúnhúang.

 Noter 

Referanser
Bailey 1973
Baruch 1938, side 346
Bechert 1972
Bechert 1973
Beckwith 2009, side 84, 380–383
Boucher 1996
Boucher 1998, side 471-473
Boucher 1998, side 476
Boucher 1998, side 485
Boucher 1998, side 486
Boucher 1998, side 487
Boucher 1998, side 497
Boucher 2006
Chandra 1977
Emmerick 1974, side 116-117
Emmerick 1974
Emmerick 1978
Hinüber 2013, side 48f
Hinüber 2014
Hinüber 2014, side 3-4
Hinüber 2014, side 4
Hinüber 2014, side 5
Honda 1949
Hoernle 2017, side 139
IOP
Jong 1999
Kanakura, 1953
Kangyur 2018
Kangyur 2018, side i25
Karashima
Karashima 1992
Kern 1884
Kurumiya 1977
Lüders 2017
Macartney 1985
Mallory & Mair 2000, side 316
Mironov 1927, side 261
Mironov 1927, side 263
Muller 1995, «Lotus Sutra»
Muller 1995, «Dharmarakṣa»
Muller 1995, «Luminous Ray»
Muller1995, «Skillfull teaching»
Muller1995, «Skillfull means»
Muller1995, «as appropriate»
Muller1995, «faith as joy»
Muller1995, «in ancient times»
Muller1995, «stupa decorated with seven jewels»
Muller1995, «to advise»
Muller1995, «precedence»
Muller1995, «to preserve»
Muller1995, «comfortable_practices
Muller1995, «pleasant_practices
Muller1995, «springing out of the earth»
Muller1995, «to be pleased»
Muller1995, «praise the Dharma»
Nanjio 1883
Nakamura 1987, side 185
Okabe 1983
Oldenburg 1893
Sander 1968, side 3
Skrine 1987
Sōka Gakkai
Soothill 2004, side 3
Soothill 2010, side 202
Taishō Shinshū Daizōkyō, tekst nr 262
Taishō Shinshū Daizōkyō, tekst nr 262, sidene 9.1a13
Taishō Shinshū Daizōkyō, tekst nr 263
Taishō Shinshū Daizōkyō, tekst nr 264
Taishō Shinshū Daizōkyō, tekst nr 2059
Taishō Shinshū Daizōkyō, tekst nr 2059, side 327a.6-7
Taishō Shinshū Daizōkyō, tekst nr 2145
Taishō Shinshū Daizōkyō, tekst nr 2145, side 56c.16–24
THL 2019
Toda 1977
Toda 1981
Toda 1981, side xi
Toda 1981, side xii
Toda 1981, side xiii
Toda 1981, side xii-xiii
Toda 1981, side lv
Tripikata Koreana, bind 265-266, tekst nr 116
Tripikata Koreana, bind 267-269, tekst nr 117
Tripikata Koreana, bind 270-271, tekst nr 118
Ui, 1934
Wiktionary 2017, 藥草
Wiktionary2018, 譬喻
Weller 1930
Wille 1995_side 20
Wille 2000
Williams 1989, side 142
Wittern 2002, T09N0262 妙法蓮華經
Wittern 2002
Yuyama1971
Yuyama & Toda 1977
Zengwen 2000, side 20-30

Kilder
 Bunno Kato og Yoshiro Tamura: Threefold Lotus Sutra, Weatherhill, mai 1975, ISBN 978-0834801066, 2. utgave Charles E Tuttle Co 15. desember 1989, ISBN 978-4333002085
 Nikkyo Niwano: A Guide to the Threefold Lotus Sutra, Kosei Publishing Company, 15. desember 1989, ISBN 978-4333010257
 Burton Watson: The Lotus Sutra, Columbia University Press, 17. juni, 1993, ISBN 978-0231081603
 Jens Braarvig (redaktør): Manuscripts in the Schøyen Collection, Vol III, Buddhist Manuscripts in the Schøyen Collection – 2, Hermes Publishing, 2002, s. 69-95
Shinjo Suguro (1998). Introduction to the Lotus Sutra, Jain Publishing Company. ISBN 0875730787

Litteratur




































Nettsteder







 Norsk utgave 
 Lotussutraen, og andre skrifter fra mahayanabuddhismen. Utvalg og innledende essay av Jens Braarvig; oversatt av Kåre A. Lie og Tone Lie Bøttinger. XXXII, 348 sider. Bokklubben, 2003. (Verdens Hellige Skrifter; 18) ISBN 82-525-5330-3

Eksterne lenker
 Foreword: “The Sutra of the Lotus Blossom” —An Essential Key in the Study of Buddhism, av M. I. Vorobyova-Desyatovskaya, besøkt 4. mars 2019
 THE SADDHARMAPUṆḌARĪKASŪTRA AT GILGIT MANUSCRIPTS, WORSHIPPERS, AND ARTISTS


Kategori:Kangyur
Kategori:Taishō Tripiṭaka, seksjon 17
Kategori:Bokserien Verdens hellige skrifter