Hebronmassakren 1929

Hebronmassakeren refererer til massemyrderiene av 67 jøder og plyndringen av deres eiendommer i Hebron den 23. og 24. august 1929. Hebron hørte på den tiden under det Britiske Palestinamandatet. 

Bakgrunn
Spenningene mellom arabere og jøder i Palestina ble intensifisert delvis på grunn av den jødiske innvandringen; det ankom 80 000 personer i perioden 1924–1931. Hebron hadde i lang tid hatt en liten minoritet av sefardiske jøder. I andre halvdel av 1800-tallet fikk de følge av en gruppe askenasi-jøder, og en yeshiva (religiøs skole) ble etablert i byen som huser Patriarkenes grotte. Det skapte usikkerhet og motsetninger både med den arabiske majoriteten og de to jødiske gruppene imellom. Til sammen bodde det omkring 700 jøder i Hebron i 1929.

Den 15. august 1929 hadde flere hundre unge medlemmer av Joseph Klausners Pro–Wailing Wall Committee samlet seg ved Vestmuren (Klagemuren) i Jerusalem og ropt «Muren er vår».(Moshe Gil and Ethel Broido (1997) History of Palestine, 634-1099, Cambridge University Press, ) De hadde også heist et sionistisk flagg. Et grunnløst rykte om at ungdommene hadde angrepet arabere og forulempet Muhammed bidrog ytterligere. 

Som svar på dette marsjerte følgende dag medlemmer av Det muslimske høyråd til Vestmuren og begynte å brenne Torahruller og mishandle jøder. Urolighetene fortsatte og eskalerte. Fredag 23. august, etter rykter om at jøder planla å angripe al-Aqsa-moskéen, begynte arabere å angripe jøder i Gamlebyen i Jerusalem. 

Voldsomhetene spredte seg til andre deler i det britiske Palestinamandatet. Under disse oppløpene ble det drept minst 116 arabere og 133 jøder.

Forløp i Hebron
I Hebron ble det myrdet 67 jøder.(Tom Segev, 2000. One Palestine, Complete; Jews and Arabs under the British Mandate. Little, Brown & company.  and ). Her var volden ledsaget av et særlig eskalert falsk rykte, om at jødene massakrerte arabere i Jerusalem og hadde tatt kontroll over de hellige stedene.

Den 23. august begynte de første angrepene på Hebrons jøder. Politistyrkene, som var underbemannede i byen, tok opp stilling foran jødiske hus og anbefalte beboerne om ikke å begi seg uti det fri. For den polskstammende yeshivastudenten Shmuel Halevi Rosenholz kom anvisningen for sent. Han ble lynsjet på åpen gate av araberne, og ble dermed deres første dødsoffer. Kvelden og natten var rolig, men det var bare forbigående. Den ledende offiseren i Hebron, briten Raymond Cafferata, forsøkte om natten å få tilsendt forsterkninger, men fikk til svar at urolighetene i Jerusalem gjorde at ingen styrker kunne avses for dette.

På sabbaten, lørdag 24. august henimot kl. 09.00 kom det en arabisk mobb med økser og kniver; de stormet jødiske hus i Hebron og begynte å plyndre jødiske - og noen arabiske - forretninger. Cafferata gav ordre om at det skulle skytes inn i mengden, men det var til å begynne med uten virkning. Det var først når politiet fulgte etter mobben inn i husene at volden langsomt begynte å ebbe ut. 

Av de 67 myrdede jødene var det fremfor alt askenasiske menn, men også tolv kvinner og tre barn på under fem år. Likene ble for de meste dels vansiret og skamferte, mange var blitt torturert før de døde og mange av kvinnene var voldtatt. Blant de ni drepte arabere var det også en arabisk politimann som hadde deltatt i voldsdådene og som var blitt skutt av Cafferata idet han var i ferd med å drepe en jødisk kvinne med en dolk.

Mer enn 400 av Hebrons jøder ble reddet, ikke av det underbemannede britiske politiet, men av arabiske naboer. En av de overlevende skrev til John Robert Chancellor, den daværende Høykommissær for Palestinamandatet, at hadde det ikke vært for disse arabere som forsvarte jøder, ville ingen av dem ha overlevd. De arabiske familiene skjulte 435 jødiske naber i sine hus, delvis med fare for egne liv.

Hendelser annetsteds
Ryktene fra Jerusalem utløste også uroligheter i Jaffa som ble videreført til et heftig angrep mot den nokså nye jødiske kolonien Tel Aviv. Myndighetene fikk lørdag ettermiddag forsterkninger i form av 50 mann i fly fra Egypt, og om søndagen kom general William Dobbie fra Egypt med 600 mann walisiske tropper, av hvilke mindre styrker ble sendt til Jaffa og Tel Aviv. Om mandagen og tirsdagen ankom krigsskip med marinesoldater fra Malta. Flypatruljering ble foretatt over hele landet, og fredag den 30. august hadde general Dobbie fått samlet en så sterk bevoktning at moskébesøkende forholdt seg i ro. En mindre pogrom i Safed i det nordlige Galilea betegnet den siste utløper av urolighetene. Mange ensomt beliggende jødiske nybyggergårder var imidlertid blitt plyndret eller ødelagt.

Etter massakren
De overlevende ble evakuert av de britiske myndigheter fra Hebron, og deres eiendommer ble overtatt av arabiske innbyggere og okkupert fram til seksdagerskrigen i 1967. Yeshivaen relokaliserte til Jerusalem. 160 jøder returnerte våren 1931, men flyktet på nytt under opprøret i 1936. Unntaket var én familie, som ble til 1947. Segev (2000). s. 347

En britisk undersøkelseskommisjon under ledelse av en pensjonert kolonioverdommer ble satt til å utrede de nærmere omstendigheder omkring urolighedens oppkomst, og i de arabiske leirer ved ørkenranden ble det foretatt massearrestasjoner, og plyndringsbytte ble i stor skala beslaglagt.Svensk Tidskrift 1929, s. 461-4

Hendelsen ledet også til reorganisering og utvikling av den jødiske forsvarsorganisasjonen, Haganah, som senere ble ryggraden i Israels forsvar.

Hebron var i 1994 åsted for Hebronmassakren.

Litteratur













Referanser

Kategori:Hebron
Kategori:Palestinamandatet
Kategori:Massakrer i Midtøsten
Kategori:Konflikter i 1929