Kinesisk kirkehistorie fra 1911 til 1949

....Republikken Kina til kommunistenes maktovertagelse (1911/1917-1949) 

  Lutheranerne vil samle seg
(Utdypende artikkel: Kinas lutherske kirke)
I 1920 ble Kinas lutherske kirke ble formelt opprettet. Samlingen skjedde etter en prosess som hadde vart i tretten år. Det begynte med to misjonskonferanser i 1907 og et møte i 1908.Gustav Carlberg: The Changing China Scene: The Story of the Lutheran Theological Seminary in Its Church and Political Setting Over a Period of Forty-Five Years, 1913-1958, Hong Kong: Lutheran Literature Society, 1958, s. 16 Ifølge en oversikt som ble offentliggjort da var det på det tidspunkt 25 misjonsgrupper med luthersk bakgrunn som virket i Kina.Donald McGillivray (red.): A Century of Protestant Missions in China (1807–1907), Shanghai: American Presbyterian Mission Press, 1907, nyopptrykk, USA: Elibron Classics, 2002, s. v-viii, ISBN 978-1-4021-6031-8 Bokseropprøret i 1900 og andre begivenheter bidro til at man mente at det ville være nyttig om de forskjellige lutherske gruppene forente seg i en eneste organisasjon for å kunne virke mer effektfullt i Kina. Ankomsten av ytterligere lutherske misjonsselskaper til Kina etter 1907, som Evangelical Lutheran Mission for China (1913), Den lutherske frikirkes misjon (1917) og Svenska kyrkans mission (1918) aksentuerte behovet fot en nasjonal luthersk union.Andrew Hsiao: A Brief History of the Chinese Lutheran Church, Hong Kong: Taosheng Publishing House, 1999, s. 8

I 1915 ble det dannet en midlertidig komité for Kinas lutherske kirke, og den tok fatt på siste etappe, opprettelsen av en eneste nasjonal kinesisk kirke. Under det annet ULC-møtet i 1917 ble alle forberedelser, deriblant utkast til konstitusjonene, ferdigstilt.Proceedings of the Union Lutheran Conference, Kikungshan, August 23-27, 1917

Kinas lutherske kirke ble formelt opprettet den 22. august 1920 i Jigongshan i Henan og dens første generalforsamling trådte også sammen der.Proceedings of the First General Assembly of the Lutheran Church of China, 1920 Til å begynne med var det bare fem lutherske misjonsgrupper som var med, og blant dem var Det Norske Misjonsselskaps lutheranere fra deres felt i det nordlige sentrale Hunan.Torstein Jørgensen (red.): I tro og tjeneste: Det Norske Misjonsselskap 1842-1992, bind I, Stavanger: Misjonshøgskolen, 1992, s. 107 Men jevnt og trutt kom nye til slik at kirken i 1946 omfattet det overveldende flertall av lutheranere i Kina. Også Det norsk-lutherske Kinamissionsforbunds felt som strakk seg fra det nordvestlige Hunei og inn i det sørlige Henan, og formodentlig i alle fall i teorien deres felt rundt Qiqihar i Manchukuo, kom med mot slutten, i 1944.Arne Tolo (red.:) Såtid, vekst og modning: Historien om Norsk Luthersk Misjonssambands arbeid i Asia, Afrika og Sør-Amerika, Oslo: Lunde Forlag, 2002, s. 56-57

 .... Protestantiske uavhengige kirker
I 1920 ble  Den nasjonale konferanse for kinesiske uavhengige kirker organisert. Dette var en sammeslutning av protestantiske kirker som var helt eller i stor grad uavhengige av utenlandsk misjon.  Selv om de var uavhengige, beholdt de i stor grad  konfesjonelle kjennetegn fra den kirke de var gått ut fra.

Et slagord i tiden var «de tre selv». Det var i sin tid blitt utmyntet av misjonæren Henry Venn i 1851: Self-supporting, self-governing, self-propagating (selvforsørgende, selvstyrt, selvutbredende).www.wayoflife.org  – Rapport om trosfrihet i Kina. Disse tankene fikk ny vind i seilene i 1920-årene. Forkjemperne var da folk i protestantiske organisasjoner med sterke røtter til Vesten, fremfor alt personer tilknyttet det kinesiske YMCA (KFUM), Kinas episkopale (anglikanske) kirke, St. John's University i Shanghai, og til og med Union Theological Seminary i New York.

Blant kinesiske protestanter kan de første større anstrengelser for å danne uavhengige eller separate kirker spores til slutten av 1800-tallet i Guangzhou, Shandong og Shanghai. De første selvstendige kirkene oppsto noe etter århundreskiftet, inspirert av tidens nasjonalistiske og revolusjonære bevegelser. Da Den nasjonale konferanse for kinesiske uavhengige kirker ble organisert i 1920 deltok 120 representanter for 189 protestantiske kirker. Den mest kjente av dem var pastor Yu Guozhens Chinese Protestant Independent Church (Zhongguo Yesujiao zhilihui) grunnlagt i 1906 og med mer enn 150 kirkebygninger og 30 000 medlemmer på sitt meste. Etter 1927, da den nasjonalistiske Kuomintang-regjeringen konsoliderte seg, og mange av de gamle misjonskirker var blitt sinifisert i stor grad, forsvant de fleste uavhengige kirker idet de gikk inn i de konvensjonelle konfesjonelle kirkene igjen.

Denne «historiske tre-selv-bevegelse» inspirerte på svært forskjellige måter både de kommunistiske antikirkelige strateger og en rekke frie protestantiske bevegelser. Blant disse fri bevegelser må fremheves Jesusfamilien (Yesu Yiating) med utspring i Shandong, Den Sanne Jesu Kirke som i 1949 hadde 120 000 medlemmer og 700 kirker, og Den lille hjord,Yihua Xu: "Patriotic" Protestants: The Making of an Official Church, s. 109 ledet av Watchman Nee.

Amerikanere også blant de katolske misjoner
De utenlandske protestantiske misjonærkorps var i motsetning til sine katolske motstykker overveiende nordamerikansk. Men fra rundt 1920 ble den nesten totale europeiske dominans på katolsk side gradvis brutt. Vel hadde det kommet enkelte amerikanere også tidligere, som jesuitten William Hornsby som ble presteviet i Kina etter at han var reist ditt som engelsklærer i 1891Thomas A. Breslin: China, American Catholicism, and the Missonary, Pennsylvania State University Press, 1980, s. 17 var det ikke før i det annet tiår av det nye århundre at Vatikanet oppfordret nordamerikanske (og irske) ordensfellesskap å trå støttende til i Kina. Mye av grunnen var at første verdenskrig reduserte tilgangen på europeiske misjonærer.Thomas A. Breslin: China, American Catholicism, and the Missionary, Pennsylvania State University Press, 1980, s. 23 En annen var at nordamerikanere og irer kunne styrke det katolsk skolevesen på høyere nivå, der det engelske språk var det foretrukne fremmedspråk blant kineserne.Suzanne Wilson Barnett: anmeldelse av Thomas A. Breslins "China, American Catholicism, and the Missonary" i The Journal of Asian Studies, Vol. 41, No. 2 (februar 1982), s. 312 Amerikanske vincentinere fikk et felt rundt Ganzhou i Jiangxi, der de også fikk en resolutt biskop, John A. O'Shea, som skulle få tidlig nærkontakt med kinesisk kommunisme da «Den kinesiske sovjetrepublikk» ble opprettet akkurat i de traktene. Han brukte situasjonen for å vise at «vi ikke er en rase av dollarjegere, men har en nidkjær tro...»..Thomas A. Breslin: China, American Catholicism, and the Missonary, Pennsylvania State University Press, 1980, s. 64 Amerikanske prester og søstre fra Maryknollordenen kom også, likeså amerikanere og kanadiere fra en rekke andre ordener (pasjonisteneCaspar Caulfield: Only a Beginning: The Passionists in China, 1921-1931, Union City NJ: Passionist Press, 1990, prester fra The China Mission Seminary ved Toronto, Canadian Sisters of CharityMary Carita Pendergast, S.C.: Havoc in Hunan: The Sisters of Charity in Western Hunan 1924-1954, Convent Station N.J.: College of St. Elizabeth Press, 1993, med flere).

 Konservative og liberale strømninger blant de protestantiske misjonærer 
Den protestantiske misjon var, naturlig nok når man tenker på at det etter hvert var 130 misjonsselskaper involvert fra svært mange land, ikke ensartet i sin metodikk eller teologiske og missiologiske tenkning. Den tyske liberale teologi som hadde gjort spranget over Atlanterhavet til Nord-Amerika og var begynt å gjøre seg gjeldende blant annet ved store teologiske læresteder og innen YMCA, fulgte også med en del av det tidlige 1900-tallets amerikanske misjonærer til Kina, ikke minst til deres universiteter og teologiske seminarer. En forsøksvis skjematisering av utviklingen kunne se slik ut:

(1) De pastorer og kateketer som først var kommet til Kina, og nesten alle de som misjonerte i Kina på 1800-tallet, kunne karakteriseres som representanter for en linje preget en den ortodokse linje innen tradisjonell protestantisme. (2) Også de kvinnelige forkynnere («Bible Women») og det store gross av hjelpestyrkene som ikke hadde mottatt noen seminarutdannelse lå også på denne linjen. (3) Fra århundreskiftet av ble det liberalteologiske element svært aksentuert blant professorer på kollegier og universiteter og blant lederne for organisasjonene for ungdom og for sosial aksjon. (4) Dette ble også tilfelle for en god prosentandel av de kinesiske pastorer som hadde studert ved utenlandske universiteter eller ved teologiske seminsarer i sitt eget land. (5) I den nye generasjon misjonærer var det en stor andel som representerte ofte uklare teologiske tanker vedrørende de sannheter som tradisjonell protestantisme hadde betraktet som uforanderlige. (7) Mange kinesiske protestantiske ledere som var blitt slik preget ble på en ensidig måte opptatt av det som ble kalt «the social Gospel», til fortrengsel eller skade for andre grunnleggende prinsipper ved Jesu lære.Prudencio Damboriena, S.J.: Etapas, métodos y resultados de la penetración protestante en China (utgivelse av excerpta av doktoravhandling), Roma: Pontificia Universitas Gregoriana, 1956, s. 35

En slik oppsummering er kun gyldig som en grov generalisering. Man skal være klar over at en god del av de amerikanske trossamfunn som misjonerte i Kina ikke i samme grad tok del i denne teologiske utvikling, og tenker man på de norske misjonærer er det enda vanskeligere å gjenkjenne disse utviklingstrekkene. Imidlertid var denne utviklingen påtagelig i de store og tunge miljøene som drev universitetene og de fleste protestantiske seminarene, som for eksempel blant de episkopale. Deres sammensatte studentmasse hadde også et stort innslag av studenter som var blitt inspirert av 4. mai-bevegelsen og den radikale sekularisme og nasjonalistiske sosialisme som miljøet som hadde invitert Bertrand Russell til Kina var preget av.

Som eksempler på protestantiske misjonærer som etter noe tid forandret sin innstilling til den misjon de bedrev, kan nevnes dr. Edward Hicks Hume, pastor Frank Joseph Rawlinson og den senere forfatter og nobelprisvinner Pearl Sydenstricker Buck. Edward H. Hume, som var legemisjonær ved Yale-in-China-misjonen i Changsha og grunnla et sykehus og en medisinsk høyskole, forlot Kina i 1927 med nye holdninger av respekt og ydmykhet for kinesisk kultur. Frank J. Rawlinson oppviste en slik åpenhet for kinesisk religion at han ble nødt til å finne seg et annet misjonsselskap; han forsvarte kinesisk nasjonalisme til og med under antiutlendingutskeielsene i 1927 og ble temmelig isolert. Pearl S. Buck, som var skolemisjonær, brøt med misjonen, ble grunnleggende avvisende til misjonsvirksomheten og angrep den som «subtil imperialisme», og kunngjorde at Konfucius betød like så meget for henne som Jesus Kristus.Lian Xi: The Conversion of Missionaries: Liberalism in American Protestant Missions in China, 1907-1932, University Park: Pennsylvania University Press, 1977

De antikristne bevegelser 1920-1928 
Fra 1920 gjorde den anti-kristne bevegelse som hadde vokst frem under de forutgående tiårene seg sterkt gjeldende. Denne bevegelse hadde lange røtter, og hadde hentet næring fra nasjonalistisk forargelse over de ulikeverdige traktatene, de store reparasjoner som måtte betales etter bokseropprøret, men også i den senere tid av vestlige religionsfiendtlige ideologier. Mange av eksponentene hadde også tilhørt 4. mai-bevegelsen.

Bertrand Russells religionskritiske foredrag under hans årslange opphold i Beijing fra 1920-1921 gav næring til bevegelsen. Det ble til og med opprettet et Russelselskap som utgav et månedstidsskrift (Lo-su yueh-k'an) som gjorde hans foredrag i Beijing med hans analyser kjent for et bredere publikum. Russell delte religion i to kategorier, institusjonell og individuell, og fant begge typene skadelige. Kinesiske disipler av Russell fulgte opp i aviser og tidsskrifter.Jessie Gregory Lutz: Chinese Politics and Christian Missions: The Anti-Christian Movements of 1920-28, Cross Cultural Publications, Notre Dame (Indiana) 1988, s. 36-39, 137, 299

I utgangspunktet var den anti-kristne bevegelse også anti-kommunistisk. Dette skyldes en ideologisk antijødisk innstilling de hadde overtatt fra sine utenlandske forbilleder. De mente at både kristendommen og kommunismen var vokst fem fra den samme rot av «jødisk intoleranse», og derfor var begge deler farlige for menneskeheten.Thaddäus Hang: Die katholische Kirche im chinesischen Raum: Geschichte und Gegenwart, München: Verlag Anton Pustet 1963, s. 93 Etter hvert hang også en del marxister med på den anti-kristne bevegelse; de var tilhengere av læren om den dialektiske materialisme og naturligvis ikke antikommunistiske.

I mars 1922 kom bevegelsen inn i en ny fase: Da organiserte en gruppe studenter i Shanghai en anti-kristen føderasjon, som fremholdt at kristendom og vitenskap var uforenlig, og at kristendommen var alliert med kapitalismen og imperialismen, som undertrykket svakere nasjoner. Noen dager etter organiserte studenter i Beijing en antireligiøs føderasjon, og erklærte at all religion var utelukket av vitenskapelige grunner. Til tross for det mer utvidede navnet var det kristendommen som var bevegelsens hovedfiende. Bevegelsen spredte seg raskt til andre byer, og det ble utgitt kristendomsfiendtlige skrifter, ofte av primitiv og grovkornet karakter. Det var særlig studenter ved de statlige skoler som gikk i bresjen. I 1924 ble angrepene fokusert på misjonsskolene. Stadig mer antikristen litteratur ble utgitt, og det ble organisert demonstrasjoner og protester, noen steder blant annet for å forstyrre julefeiringen (1926, 1927).

På grunn av den russiske og kommunistiske innflytelse/infiltrasjon av nasjonalistpartiets venstrefløy var det særlig kirkene som ble rammet. I områder okkupert og kontrollert av disse krefter ble det særlig intenst; i Fuzhou ble kirkelig eiendom plyndret (1927) og i Nanjing ble det drept misjonærer (24. mars 1927). Innen sommeren 1927 hadde en stor andel av misjonærene, særlig de protestantiske, trukket seg ut fra Kinas indre områder, også fra områder som ennå ikke var blitt okkupert av nasjonaliststyrker. Ikke bare kirkebygninger, men også skoler og sykehus ble forlatt av de utenlandske misjonærer og kunne ikke alltid bli videreført av de gjenværende kinesiske tilknyttede. Myndighetenes forsøk på å motvirke de antikristne eksessene var ofte halvhjertede og uten særlig virkning.Kenneth Scott Latourette: A History of Christian Missions in China, London 1929, s. 694-699 De protestantiske evakueringer skyldtes i svært liten grad fiendskap på «grasrota» men desto mer agitasjon og angrep fra folk som kom utenfra. Ikke hele Kina ble berørt av evakueringene; det ble ikke evakuert fra sørvest, nordvest eller fra de tre mandsjuriske provinser.Abbe Livingston Warnshuis: «Christian Missions and the Situation in China», i Annals of the American Academy of Politican and Social Science, Vol. 132, Some Outstanding Problems of American Foreign Policy (juli 1927), s. 81

Nettopp under denne periode utgav protestantene en bok med en tittel som egentlig ikke betød det som ordene kunne gi inntrykk av (The Christian Occupation of ChinaMilton Theobald Stauffer, Tsinforn C. Wong, M. Gardner Tewksbury (red.): The Christian Occupation of China: A General Survey of the Numerical Strength and Geographical Distribution of the Christian Forces in China, Made by the Special Committee on Survey and Occupation, China Continuation Committee, 1918-1921, China Continuation Committee, Shanghai 1922 – om fordelingen av misjonsområder over hele Kina), og dette ble lagt merke til og fikk sin plass i den anti-religiøse propaganda og kristendommen som redskap for imperialismen.

Ideologisk gikk det tråder mellom 4. mai-bevegelsenLiu Cixin: «Die Protestantische Antwort auf die 4.Mai-Bewegung», i Roman Malek (red.): «Fallbeispiel» China: Ökumenische Beiträge zu Religion, Theologie und Kirche im Chinesischen Kontext, Nettetal: Steyler Verlag, 1996, s.159-164, Russell, 30. mai-bevegelsen og den anti-religiøse bevegelse som stadig ble tilført radikaliserende elementer fra tidens ateistiske marxisme og frem til Mao Zedongs kommunisme.Jessie Gregory Lutz: Chinese Politics and Christian Missions: The Anti-Christian Movements of 1920-28, Cross Cultural Publications, Notre Dame (Indiana) 1988, s. 282ff Ikke desto mindre skulle maoistene i sin tid ta avstand fra den anti-religiøse bevegelse, som de mente kom til kort.

Offisielle forbindelser med Pavestolen fra 1922
Etter tilbakeslaget i 1918, da Frankrikes press fikk Kina til å avbryte sitt annet forsøk på å opprette diplomatiske forbindelser, gikk Vatikanet på offensiven. Den 30. november 1919 kom en klinkende klar encyklika fra pave Benedikt XV, «Maximum illud», et dokument som er blitt kalt «den katolske missiologis Magna Charta», som beklaget den effekt som europeisk nasjonalisme hadde på kirken i mange misjonsland og fremholdt viktigheten av å få den kirkelige ledelse over på de aktuelle folkenes egne   hender.Eric O. Hanson: Catholic Politics in China and Korea, Maryknoll: Orbis books 1980, s. 22 I februar 1922 ble den pavelige diplomaten kardinal Achille Ratti valgt til pave (Pius XI), og han klarte i løpet av få måneder det hans forgjengere siden 1881 hadde prøvd: Å få opprettet de facto diplomatiske forbindelser med Kina. Hver eneste tidligere tilnærming var blitt forpurret av Frankrike som ville hegne om sin innflytelse over kirken som dens protektormakt i Kina.Louis Tsing-Sing Wei: Le Saint-Siège el la Chine, Paris: Editions A. Allais 1968, s. 83-84

Ønsket om forbindelser var gjensidig; på 1800-tallet var ett slikt initiativ utgått fra Kinas side. Vatikanet så med voksende utro på at misjonene mer og mer fremstod som en side ved kolonimaktenes virke, og var fortvilt over at franskmennene forhindret de viktigste grep som måtte til for å bryte dette. Fremtredende misjonærer som pater Vincent Lebbe hadde rapportert om farene, og pavene var ivrige i å komme i gang med å sinifisere kirken ved å promovere kinesiske prester til bispembedet.George Minamiki: The Chinese rites controversy from its beginning to modern times. Loyola Univ. Press, Chicago 1985, s. 189ff.

I august 1922 ble den italienske biskopen Celso Costantini utnevnt til apostolisk delegat og sendt til Kina. Han installerte seg i Hankou, midt i landet. Hans tittel var rett nok ikke en diplomatisk tittel. Men det var en kolonimaktsuavhengig pavelig utsending som i meget oppfylte den rolle som en fullstendig nuntiaturløsning skulle innebåret. Selv om det skulle gå helt til 1943 at Kina sendte en ambassadør til Pavestolen, betød i praksis Costantinis komme at det franske patronatsystem havnet på historiens skraphaug.Jean-Paul Wiest: Setting Roots: The Catholic Church in China to 1939, i Jason Kindopp & Carol Lee Hamrin (red.): «God and Caesar in China: Policy Implications of Church-State Tensions», Washington DC: The Brookings Institution 2004 Et av hans viktigste prosjekter var å finne egnede kinesiske bispeemner, og å sørge for at misjonene i Kina var på linje med de modernere retningslinjer som avdøde pave Benedikt XV hadde trukket opp i  «Maximum Illud». Men først måtte han gjøre seg kjent med forholdene, og hjelpe biskopene til å områ seg uten fransk mellomkomst. Disse mål ble langt på vei nådd ved den første kinesiske bispesynode, som han innkalte til mai 1924. Synoden fant sted i Sikawei i Shanghai. Den kom i grevens tid; antagelig ville det bare ett år senere vært umulig å samle så mange kirkeledere (42 biskoper og en rekke andre misjonsledere) fra hele Kina på ett sted, på grunn av at landet ble stadig mer oppslitt av lovløse bander og av nasjonalistiske voldsutbrudd, også i Shanghai.

Blant spørsmålene som ble behandlet var forholdet mellom innenlandsk og utenlandsk presteskap, utvikling av apostolater på nasjonalt nivå, og overvinnelsen av det franske apostolat. De bad også Roma om å foreta en ny granskning av ritespørsmålet; selv ville de ikke bruke synoden til å diskutere detGeorge Minamiki: The Chinese rites controversy from its beginning to modern times. Loyola Univ. Press, Chicago 1985, s. 192-193 fordi de fryktet at det ville være som å stikke hånden inn i et vepsebol.Josef Metzler: Die Synoden in China, Japan und Korea: 1570-1931, Paderborn: Ferndinand Schöningh 1980, s. 211

I mars 1926 styrket paven misjonene med en ny misjonsencyklika, «Rerum ecclesiae» som igjen viste at her var det ingen plass til noe usunt samarbeid med kolonimakter og deres interesser. Den kom bare måneder før de seks første kinesere (siden 1600-tallet) ble bispeviet den 28. okober. Det skjedde i Peterskirken i Roma, for paven selv ville gjøre det. Costantini og pater Lebbe hadde reist med gruppen til Roma for anledningen.

....

....

Misjonene og den annen sino-japanske krig
Hvordan det gikk med de kristne under den annen sino-japanske krig og den annen verdenskrig, var sterkt avhengig av en rekke faktorer. Var man kinesisk kristen, var det én sak, var man utenlandsk misjonær var det et annet sett av omstendigheter som slo ut. Tid og sted var også av stor betydning. Kirkene hadde også varierende holdning til om misjonærene skulle trekkes ut, eller bli på sine poster.

Likesom også de tidligere årtiers uro og krig, bidro den  sino-japanske krig til mer praktisk samarbeid og gjensidige håndsrekninger melloom katolikker og protestanter. På 1930-tallet og tidligere var dette egentlig ikke noen selvsagt sak; man så på hverandre i teologisk forstand med den aller største skepsis. Man var slett ikke så overbevist om at den annen part egentlig fortjente kristennavnet fullt ut. Å tale om en bakenforliggende fiendskap er vel kanskje å gå for langt, men under normale omstendigheter omgikk man ikke hverandre, eller bare så lite som mulig. Man ignorerte hverandre. Et lite utslag av denne holdning kan nok forklare hvordan norske lutherske misjonærer ved valg av misjonsmarker dro til steder der de mente at det kristne budskap ennå ikke var blitt forkynt; de underslo for seg selv at det kanskje i århundrer hadde vært et katolsk nærvær der. Lignende holdninger kunne man også finne i den annen lei.

Dette ble vesentlig oppmyket under tider med krig og lovløse tilstander. Misjonærene samarbeidet mer og mer om praktiske ting, og kom gjennomgående temmelig godt overens.

Selv om mange misjonærer evakuerte forut for japanske fremrykninger, ikke minst de med familier på misjonsmarken, var det mange som ble på sin post.  I 1937 og 1938, da japanernes første store fremrykninger i det egentlige kinesiske kjerneområde fant sted, var heller ikke hjemlandenes militære allianser noen stor faktor. Det var først ved annenverdenskrigs utbrudd i Europa i september 1939, og især etter angrepet på Pearl Harbor i desember 1941, at det ble av vesentlig betydning om misjonæren kom fra et land i krig med, alliert med, eller nøytralt overfor aksemaktene.

....

....

Dekretene fra ritestriden oppheves 1935-1939

Forhistorie
En rekke faktorer gjorde at det på 1900-tallet lå til rette for en revisjon av riteforbudet. Støtet til Vatikanets nye beskjeftigelse gav situasjonen i Japan, de riteforbudet også gjaldt og representerte en potensielt delikat situasjon dersom Meijiperiodens militarister, som klart styrte mot å gjøre shintoismen til statsreligion, skulle presse katolikker til å ta del i æresbevisningene for avdøde nasjonalhelter i jinja-helligdommene, og at deres nekt kunne utsette kirken for problemer på grunn av manglende patriotisme. Den katolske kaptein og senere kontreadmiral Shinjiro Yamamoto, som i 1918 var kommet til Europa for å delta på Versailleskonferansen, benyttet sitt europaopphold til å orientere msgr. Tiberghien, en saksbehandler i Kongregasjonen for Troens Utbredelse, om saken. Han var kjent med noen ferske forskningsarbeider (av abbed Emile Beurlier og en Boisier) om kristendommens adaptasjoner for å redusere konfliktflaten mot gammel romersk religion. Tiberghien henvendte seg til den franske historiker Pierre Batiffol med det japanske dilemma og bad om en vurdering ut fra historiske paralleller, og denne trakk inn en autoritet innen bysantinske studier, Louis Bréhier. Resultatet ble en studie ved navn Les Survivances du Culte Impérial Romain, à propos des rites shintoïstes (1920). Disse to arbeider og øvrige studier foretatt av msgr. Thibergien viste hvordan kirken i Østromerriket etter grundig gjennomtenkning hadde kunnet fastslå at gamle opprinnelig religiøse hylningsriter overfor keiseren forlengst var blitt sekularisert til rent borgerlige seremonier, og derfor ikke hadde noen særlige problemer med å la de troende ta del i dem. Denne historiske forskning synliggjorde at dilemmaet kirken hadde kommet opp i var løsbart, lignende dilemmaer hadde den løst allerede da den skulle slå rot i den greske og romerske antikke kultur.George Minamiki, S.J.: The Chinese rites controversy from its beginning to modern times. Loyola Univ. Press, Chicago 1985 s. 131-134 Resultatet ble at man i Vatikanet skaffet seg teologisk og teologihistorisk faglig ryggdekning for en mer åpen holdning til Den hellige ånds latente virke i ikke-kristne kulturer. Man forstod nå også bedre Østens filosofi og kultur.

Mandsjukuo 1935 og Japan 1936
Men ritespørsmålet meldte seg ikke konkret igjen før i 1935. I den japanskdominerte marionettstaten Manchukuo (dannet i Mandsjuria i 1932) gjorde regjeringen Konfuciuskulten (kalt Wangtao – «den kongelige vei») obligatorisk for alle innbyggere. Dette representerte en samvittighetskonflikt for katolikkene der. Vatikanet, ved Kongregasjonen for Troslæren, bad da biskopene om å vurdere ritene. Den apostoliske vikar for Nord-Mandsjuria, biskop Auguste Gaspais M.E.P., som var bosatt i hovedstaden Xinjing, svarte i februar 1935 at seremoniene hadde en religiøs utforming, men var likevel «en rent borgerlig æresbevisning til en fremragende mann og filosof», og sammen med de øvrige biskoper bad han måneden etter om en avklaring fra Romas side. Pave Pius XI gav sin tilslutning til ritene i mai, men stilte tre betingelser, som var lette å oppfylle.George Minamiki, S.J.: The Chinese rites controversy from its beginning to modern times. Loyola Univ. Press, Chicago 1985 s. 150-181

Året etter, i 1936, gav samme pave gjennom Kongregasjonen for Troens Utbredelse en rekke tillatelser til kirken i Japan. Problemet var blitt akutt ved det at de japanske styresmakter hadde krevet at også de katolske skoler skulle innføre besøk ved slike nasjonale shintohelligdommer for å ære døde og falne, med pliktig oppmøte for alle elever. Under et besøk ved Yasukuni-helligdommen i 1932 hadde noen katolske studenter nektet å presentere gevær, og dermed begynte det å komme mer og mer truende lyder fra kempeitai og annet militaristhold. Dette ble løst med de nye vatikaninstruksjoner.George Minamiki, S.J.: The Chinese rites controversy from its beginning to modern times. Loyola Univ. Press, Chicago 1985 s. 152-158

Republikken Kina        
Den 8. desember 1939 kom så den definitive avklaring, under pave Pius XIIs pontifikat (1939–1958). I en Instructio circa quasdam caeremonias super ritibus sinensibus modifiserte og i praksis opphevet Vatikanets øverste organ for misjonene, Kongregasjonen for troens utbredelse, da ledet kardinal Pietro Fumasoni Biondi og erkebiskop Costantini, som begge hadde mangeårig erfaring som apostoliske delegater i henholdsvis Japan og KinaGeorge Minamiki, S.J.: The Chinese rites controversy from its beginning to modern times. Loyola Univ. Press, Chicago 1985, s. 197, visse aspekter ved Klemens XIs and Benedikt XIVs dekreter:Det tillates katolikker å overvære seremonier til ære for Konfucius i konfucianske templer eller på skoler.
Det tillates at man anbringer bilder av Konfucius eller tavler med hans navn på katolske skoler.Det tillates katolske magistrater og studenter å passivt overvære offentlige seremonier som kan synes å være overtroiske.
Det er tillatt ... med hodebøying eller andre manifestasjoner av borgerlig observans foran de avdøde eller deres avbilder. Den ed om der kinesiske riter som ble foreskrevet av Benedikt XIV er ikke fullt ut i samsvar med nyere ordninger og bortfaller som overflødig.S.C.Prop. Fid., 8 Dec., 1939, AAS 32-24

Republikken Kina        
Den 8. desember 1939 kom så den definitive avklaring, under pave Pius XIIs pontifikat (1939–58). I en Instructio cirka quasdam caeremonias super ritibus sinensibus modifiserte og i praksis opphevet Vatikanets øverste organ for misjonene, Kongregasjonen for troens utbredelse, da ledet kardinal Pietro Fumasoni Biondi og erkebiskop Celso Costantini, som begge hadde mangeårig erfaring som apostoliske delegater i henholdsvis Japan og KinaGeorge Minamiki, S.J.: The Chinese rites controversy from its beginning to modern times, Chicago: Loyola Univesity Press 1985, s. 197, visse aspekter ved Klemens XIs and Benedikt XIVs dekreter:
{{sitat|Det tillates katolikker å overvære seremonier til ære for Konfucius i konfucianske templer eller på skoler.Det tillates at man anbringer bilder av Konfucius eller tavler med hans navn på katolske skoler.Det tillates katolske magistrater og studenter å passivt overvære offentlige seremonier som kan synes å være overtroiske.Det er tillatt ... med hodebøying eller andre manifestasjoner av borgerlig observans foran de avdøde eller deres avbilder. Den ed om der kinesiske riter som ble foreskrevet av Benedikt XIV er ikke fullt ut i samsvar med nyere ordninger og bortfaller som overflødig.S.C.Prop. Fid., 8 Dec., 1939, AAS 32-24}}

Ifølge biskop Jan Olav Smit, som etter en kort tid som biskop i Norge kom til Vatikanet og skrev en tidlig biografi om pave Pius XII i 1949, innebar dette at de aktuelle kinesiske skikker ikke lenger var å vurdere som overtro, men som ærlige uttrykk for å hedre sine slektninger, og derfor akseptable for katolske kristne.Jan Olav Smit: Pope Pius XII, Burns Oates & Washburne, London & Dublin, 1951 (oversettelse; opprinnelig Jan Olav Smit: Pastor Angelicus. Paus Pius XII, J.J. Romen & Zonen, 1949 Konfucianisme var slik også anerkjent som en filosofi og en integrert del av kinesisk kultur snarere enn som en hedensk religion i konflikt med katolisismen. Kort tid etter, i 1943, etablerte den kinesiske regjering diplomatiske forbindelser med Den hellige stol. Det pavelige dekret endret den kirkelige situasjon iKina på en nesten revolusjonær måte.Jan Olav Smit: Pope Pius XII, Burns Oates & Washburne, London & Dublin, 1951, s. 188 Som kirken fikk en ny blomstring etablerte Pius XII et lokalt kirkelig hierarki, og i 1946 utnevnte han Thomas Tien Ken-sin (田耕莘) SVD, da apostolisk vikar av Qingdao, som den første kineser i kardinalskollegietJan Olav Smit: Pope Pius XII, Burns Oates & Washburne, London & Dublin, 1951, s. 188, og promoverte ham senere samme år til erkebispedømmet Beijing.

Den katolske kirkes infrastruktur før kommunismen
{| class="wikitable" align="right" style="text-align:center; width:30%"
|+ Tabell over katolske kirkelige jurisdiksjoner 1915 til 1949Dictionnaire d'Histoire et de Géographie Eccléstiastiques, XII. bind, Paris 1953, sp. 719-720
! År !! Sum juris- diksjoner !! Erke- bispe- dømmer !! Bispe- døm- mer !! Vikari- ater !! Pre- fek- turer !! Misjo- ner
|-
| 1915 ||  49 ||  || 1 (Macao) || 45 ||  2  ||  1 
|-
| 1920 ||  49 ||  ||  1 || 48 ||  2  ||  1 
|-
| 1925 ||  68 ||  ||  1 || 57 || 10  ||   
|-
| 1930 (des.) || 100 ||  ||  1 || 71 || 17 || 11 
|-
| 1935 || 125 ||  ||  1 || 84 || 31  ||  9 
|-
| 1940 || 138 ||  ||  1 || 94 || 43  ||  1 
|-
| 1945 || 138 ||  ||  1 || 95 || 42  ||   
|-
| 1946 (jan.) || 138 ||  ||  1 || 99 || 38  ||   
|-
| 1947 (juli) || 139 || 20 || 83 ||  || 36 ||   
|-
| 1948 || 139 || 20 || 84 ||  || 35  ||   
|-
| 1949 || 144 || 20 || 87 ||  || 37  ||   
|-
|}
Det er meget lettere å få et overblikk over den katolske kirke i Kina rundt 1948/49 enn over de mange uensartede protestantiske, på grunn av de enhetlige og detaljerte rapportskjemaer fra hvert bispedømme (eller tilsvarende) og hvert ordenssamfunn som ble sendt til Vatikanet. Katolikkene var på dette tidspunkt fremdeles langt flere enn protestantene i Kina (over 3,2 mill. mot ca. 0,7 mill).

Det er imidlertid blitt satt spørsmålstegn om de statistiske opplysninger om katollikkenes (og forsåvidt protestantenes) antall reflekterte deres reelle styrke. Frafall var ikke uvanlig, og ikke alltid registrert og justert for i statistiske årsmeldinger; det var også frafall blant kinesiske kateketer.Thomas A. Breslin: China, American Catholicism, and the Missionary, University Park: Pennsylvania University Press, 1980, s. 18, 53, 78-79

I 1949 fantes det 144 katolske territorielle jurisdiksjoner (og en personaljurisdiksjon for russisk-bysantinske katolikker med teoretisk sete i Harbin). I 1947-48 var det 5.788 prester, hvorav 2.698 kinesere, og 7.463 ordensbrødre og (for det meste) -søstre (nonner) hvorav 5.112 kinesiske.   Det var samme statistiske år 3 274 740 katolikker, noe som i kinesisk sammenheng ikke var mye, bare 0,7 prosent av befolkningen. Men denne ubetydeligheten var i utakt med nærværet av katolske institusjoner. Antallet katolske skoler var sunket fra 12.739 før den japanske bombingen og de øvrige krigsødeleggelser til 4.446 skoler, med 319.444 elever og studenter. Bare bispedømmet Shanghai drev 509 utdannelsesinstitusjoner med over 50 000 studenter, hvorav minst 75 % var ikke-katolikker. Og kirken drev tre universiteter i Shanghai, Beijing og Tianjin.James T. Myers: Enemies Without Guns: The Catholic Church in The People's Republic of China, New York 1991, s. 37-38

Kirken drev 209 hjem for foreldreløse barn, med 2.020 gutter og 13.676 piker. Bare i løpet av 1948 ble 17.357 spedbarn, mange av dem på dødens rand, lagt ved nonnenes porter.Catholic Social Work in China, i China Missionary Bulletin, Hongkong, september 1954, s. 655 Det var den derav følgende høye dødeligheten blant dem (under 2 000 overlevde de første dager og uker) og dermed mange mange begravelser som kommunistene senere fant å kunne forvrenge til sine propagandaformål senere.De hevdet at innleverte barnehjemsbarn ble myrdet  etter at øyne eller annet var tatt for å brukes til å fremstille medikamenter, mistanker/påstander som hadde vært urban legend i Kina lenge. Ellers pleier barnegraver ved nonneklostre i antikatolsk propaganda mest å benyttes til anklager om sølibatshykleri og abort/spedbarnsdrap av søstrenes egne barn. De 216 katolske sykehus behandlet i 1948 mer enn 81 000 pasienter. Man drev fire leprosarier, og 781 helsestasjoner som i 1948 hadde over 11 mill. behandlinger eller konsultasjoner. Nær 5 000 gamle var på 150 gamlehjem, og man hadde 103 enklere håndverkskoler for ungdom, og en rekke skoler for blinde, døve og stumme.James T. Myers: Enemies Without Guns: The Catholic Church in The People's Republic of China, New York 1991, s. 38

Så omfattende var den katolske kirkes institusjonelle nærvær at en opptelling viser at det før krigen var flere kirkelige bygninger i Kina (32.930) enn i USA (32.091).China Missionary Bulletin, Hongkong, november 1949, s. 104

I 1946 var det en viss optimisme å spore i Kinas katolske kirke. En situasjonsanalyse som den franske jesuitt F.X. Legrand la frem for kirkeledelsen i 1946, sa at pavens prestisje og moralske innflytelse da var større enn noensinne, og at han var høyt respektert i Kina. De tre katolske universiteter blomstret, og trass i de vanskeligheter de stod overfor i de trange årene etter krigen ville deres fremtid være sikret – og lys. Pater Legrand påviste hvordan den katolske presse utviklet seg; det var aviser i Tianjin, Beibing, Shanghai, Nanjing, Chongqing og Xi'an, med flere planlagt for Kanton eller Hongkong.François-Xavier Legrand: The Intellectual Apostolate in China, Hongkong: The Catholic Truth Society, 1949 (engelsk oversettelse av kinesisk og fransk rapport fra 1946)

Men det var ingen naiv optimisme. Det er imidlertid interessant at en gjenopptakelse av borgerkrigen, ennsi med en kommunistisk seier, ikke ble forutsett tidlig 1949. Derimot gav p. Legrand en kritisk analyse av de åndsstrømninger som hadde vunnet frem mange steder:«Man skulle tro at de kristne prinsipper som hadde vært så formative for kristen sivilisasjon også ville opplyse [dagens] kinesiske ledere, og gjennom dem folkemassene. Men dessverre er de læresetninger som man har innlånt fra Europa også iblandet rasjonalisme, materialisme, ateisme, og kommunisme. Det store omslaget som kunne ha bragt Kina nærmere katolisismen har heller trukket landet i motsatt retning. Man kan spørre seg hvorden dette har kunnet skje. De fleste ledere av [de fremherskende bevegelser i Kina] har bare lært om katolisismen fra de bakvaskelser som er blitt rettet mot den.»Problemer, og nytt liv, for de protestantiske misjonærer
De urolige årene fra sent 1920-tall og fremover en tid med atskillige tilbakeslag for protestantisk misjon. De antikristne angrepene som toppet seg i 1927 hadde ført til over en halvering i misjonærer, fordi de hadde søkt tilflukt utenlands. Tallet steg raskt frem til midten av 1930-tallet, men nådde ikke helt opp til gamle høyder. Den japansk-kinesiske krig fra 1937 førte til at det meste av misjonens arbeid i de japanskokkuperte områder måtte innstilles; de fleste misjonærer ble enten fordrevet derfra eller plassert i interneringsleirer.Ernst Harbakk: «Misjon og Kirke i Kina», i Missiologi i dag (red.: Jan-Martin Berentsen, Tormod Engelsviken, Knud Jørgensen), 2. utg., 2004, s. 419

Utbruddet av annen verdenskrig i Europa og snart etter i Stillehavet førte også til at de protestantiske misjoner ble avskåret fra både pengestøtte og forsterkninger fra sine hjemland; det samme gjaldt noen grad også den katolske misjon.Kenneth Scott Latourette: «Problems Confronting Christian Missions in the Far East», s. 178f., i Pacific Affairs, Vil. 21, nr. 2 (juni 1948), s. 176-185 Men den hadde på grunn av sin arbeidsmåte, sine sølibatære misjonærer og det større antall kinesiske troende de hadde i ryggen noe lettere for å utstå den nye situasjon.

Elve av de tretten protestantiske universiteter (noen av dem colleges, men på universitetsnivå) ble tvunget av krigshandlingene og den japanske okkupasjonen av de østlige landsdeler til å sette opp nød-campuser dypt inn i landet; slik var for eksempel fem av dem i Chengdu. Frem til vestmaktene kom med i krigen mot Japan kom det fremdeles vesentlig støtte fra USA, Canada og i mindre grad fra Storbritannia. Høsten 1941 var én av fem studenter på universitetsnivå i Kina immatrikulert ved et eller annet av disse protestantiske lærestedene.Oliver J. Caldwell: «Christian Colleges in China», i Far Eastern Survey, Vol. 11, no. 23 (26. november 1942), s. 236-237  

Da krigen var over i 1945 var det lite igjen av det protestantiske misjonsarbeid som hadde vært. Det var på mange måter som å begynne forfra. Det var mange observatører som mente at protestantismen umulig kunne hevde seg på nytt, og gjenvinne sin gamle dynamitt. Som regel var det ikke mulig å gjenoppta arbeidet umiddelbart. Mange misjonærer som hadde vært i Kina så langt stod klar for hjemreise, men de som skulle overta etter dem hadde ofte et langvarig språkstudium foran seg. Særlig sant var dette for europeisk, deriblant norsk, misjon.

Likevel avtegnet det seg snart et bilde av en sterk gjenoppliving av protestantisk misjon. At en kinafødt misjonærsønn, ordinert protestantisk kinamisjonær og skolemann (første president for det ledende Yenching-universitetet), dr. John Leighton Stuart, ble utnevnt til USAs ambassadør i Nanjing innvarslet fornyelsen. Dr. Stuart ble å se på de fleste misjonskonferanser, som predikant i kapeller, som taler ved semesteråpninger på protestantiske universiteter, og hans nærvær styrket utvilsomt protestantismens prestisje i nasjonalistregjeringen. Det ble inngått en avtale den 13. november 1946 mellom USA og Kina om handel, navigasjon og vennskap, og den hadde en seksjon om vitenskapelig, utdannelsesmessig og religiøs virksomhet, som gav amerikanske borgere en privilegert stilling i Kina. Av enda større betydning var U.S.-China Education Fund Agreement (9. november 1947) som, selv om den ikke spesifikt hadde protestantisk misjon for øye, åpenbart ville gagne denne misjon ved den store støtte som avtalen ville dirigere primært til deres universiteter.  Det var også en sterk misjonsentusiasme blant de amerikanske protestantiske misjonsstyrer; store grupper gamle og nye misjonærer la på vei for å fylle de stillinger som misjonen måtte evakuere tidligere, og de amerikanske misjonsstyrene sprøytet inn store pengesummer til infrastruktur. Entusiasmen smittet: I desember 1946 holdt det kinesiske nasjonale kristne råd sin første etterkrigskongress i Shanghai der man lanserte en djerv treårsplan for evangelisering, utdannelse og sosialt arbeid. YWCA avholdt i oktober et knapt år etter sin verdenskongress i Hangzhou, med talere som den amerikansk-utdannede Madame Chiang Kai-shek (metodist, som hadde fått sin ektemann til å konvertere fra buddhisme til metodistisk kristendom i 1929) og andre ledende protestantiske kinesiske personligheter. Radioforkynnelse ble tatt i bruk i stor målestokk i arbeidet, og optimismen var stor.Prudencio Damboriena, S.J.: «The Place of Protestant Missions in China», i China Missionary (1948), No. 1 s. 45-47

For europeisk protestantisk misjon var det noe annerledes. Gjenoppbygging av ødelagte kirker, skoler og sykehus kostet penger, men det krigsherjede Europa hadde ikke så meget å avse. Da den kinesiske borgerkrig blusset opp igjen for alvor i 1947 var det også vanskelig og mangesteds umulig for misjonærene å arbeide. På papiret var noe slikt som nær 4.100 protestantiske misjonærer – over halvparten av dem fra Nord-Amerika – tilknyttet kinamisjonene etter fredsslutningen, men i virkeligheten var tallet lavere ettersom nesten 800 av dem var på «midlertidige» opphold i hjemlandet eller annetsteds utenlands. Dem som faktisk utførte aktivt virke kan ha vært ca. 2 000 i 1948/49, hvorav 1 100 nordamerikanere.Frank T. Cartwright: «Protestant Missions in Communist China»,s. 301-302, i Far Eastern Survey, vol. 18, nr. 26 (28. desember 1949), s. 301-305Creighton Lacy: «The Missionary Exodus from China», i Pacific Affairs, Vol. 28, No. 4 (desember 1955), s. 301

For tysk misjon var situasjonen særlig tung. Andre misjonsselskaper trådte til etter evne; slik gikk for eksempel Det Norske Misjonsselskap i 1947 med på å hjelpe på Berlinermisjonens bibelskole og seminar blant hakka-kinesere i Guangdong.Torstein Jørgensen (red.): I tro og tjeneste: Det Norske Misjonsselskap 1842-1992, bind I, Stavanger: Misjonshøgskolen, 1992, s. 494-495

Kommunistenes fremferd mot de kristne 1931-1949
Før borgerkrigens sluttfase
På sin fremmarsj kom kommunistiske opprørere stadig i kontakt med lokale kristne. I Mao Zedongs hjemlige trakter var det misjonsstasjoner, og det var kristne menigheter i den «sovjetrepublikken» i Jiangxi som kommunistene etablerte. Denne republikken gav seg en konstitusjon i november 1931 som skulle videreføres i senere lovgivning også etter kommunismens seier:Kinas sovjetregjering garanterer ekte religionsfrihet for arbeiderne, bøndene og befolkningen av slitere ... Alle sovjetborgere skal nyte retten til å engasjere seg i antireligiøs propaganda. Ingen av imperialistenes religiøse skal tillates å eksistere med mindre de respekterer sovjetloven.Conrad Brandt, Benjamin Schwartz og John Fairbank: A Documentary History of Chinese Communism. Cambridge: Harvard University Press 1952, s. 223

Fra «den lange marsjen» 1934-1935 kan det nevnes at katolske kirker ofte ble tatt i bruk for kommunistenes formål. Det gjelder fremst møtet for kommunistenes politbyrå i den katolske kirke i Zunyi (Guizhou) i januar 1935, en rådslagning som bidro til å føre Mao mot toppen i den kommunistiske bevegelse. Et legendeomspunnet militært sammenstøt noe senere, slaget ved Luding-broen, skal ha funnet sted rundt den katolske kirke i Luding i provinsen Sichuan, og turistguidene der forteller at sognepresten der etterpå «konverterte» til kommunismen og fulgte Mao, som hadde overnattet i kirken. Nå er kirken er minnehall tilegnet Mao. Vel fremme i Yan'an ble byens katolske domkirke, Qiao'ergou-kirken, i 1937 omgjort til Lu Xun-akademiet for opplæring av kommunistiske kadre. Der fikk de opplæring blant annet om viktigheten av å utrydde religionene. Alle de tre kirkene er fremdeles (2004) nasjonale kommunistiske minnesmerker, og etter de verste kristenforfølgelsene har katolikkene på stedene kunnet bygge nye kirker i begge byer.Jean Charbonnier, M.E.P. (red.): Guide to the Catholic Church in China 2004, China Catholic Communication, Singapore 2004, hhv. s 379 (Zunyi), 350 (Luding, innviet 1997), og 43 (Yan'an); i Yan'an bygges det nå (2007/2008) en større katolsk kirke for byens 1 000 katolikker på offentlig bekostning ettersom erstatningskirken viste seg å være for liten.Det offisielle kinesiske nyhetsbyrået «Xinhua», 4. september 2007

Fra 1925 til 1941 ble 312 katolske misjonærer fanget og drept av kommunistene.Gretta Palmer: God's Underground in Asia, New York: Appleton-Century-Crofts Inc., 1953, s. 3 Under den kinesiske borgerkrig ble det således klart at det var et viktig og selvstendig mål for kommunistene å knuse kristendommen.

Etter det japanske nederlag (1945-1948) 
I løpet av de første 18 måneder etter V-J-dagen (Japans kapitulasjon i september 1945) ble 327 kirker plyndret og mer enn 1.600 katolske skoler omgjort til annen bruk av kommunistene i Nord-Kina alene. Henimot slutten av 1947 var over 500 kirker blitt desakrert eller ødelagt, og 1.071 katolske skoler og hjem for foreldreløse barn konfiskert. Tolv av dem var blitt brent ned til grunnen.Gretta Palmer: God's Underground in Asia, New York: Appleton-Century-Crofts Inc., 1953, s. 17

Tiden 1947-1948 var særdeles blodig, og eksemplene er mange. Trappistenes store kloster Yangjiaping i fjellene nordvest for Beijing ble grundig utplyndret i juli 1947, og også bønder i området ble invitert/tvunget til å delta og gå løs på munkene, som egentlig hadde en høy stjerne lokalt. De ble stilt for en ad hoc «folkedomstol» og fler dømt til døden, og bønder som nektet å vitne slik de var blitt instruert til ble offentlig pisket. De overlevende munkene, nesten utelukkende kinesere, ble dratt rundt på dødsmarsj og de svakere døde en etter en av tortur, sult og utmattelse.Charles J. McCarthy, SJ: «A Trappist Tragedy», i Paolino Quattrocchi: Monaci nella Tormenta, Abbaye de Cîteaux, 1991.James T. Myers: Enemies Without Guns: The Catholic Church in The People's Republic of China, New York 1991, s. 1-12Columba Cary-Elwes O.S.B.: China and the Cross: A Survey of Missionary History, New York: P.J. Kenedy & Sons 1957, s. 267-268 Nær Chifeng ble en kinesisk prest før sin henrettelse torturert ved at han avkledd og slept i to timer over steinete og røft terreng i et rep etter bena mens en kar satt på ryggen hans – stedets kristne ble tvunget til å delta. To andre prester i samme strøk, en av dem en 70-åring, ble slept rundt i timevis før henrettelsen. Lignende grusomheter fant sted også over store deler av Mandsjuria og det nordlige Kina for øvrig.Mange flere eksempler og detaljer hos James T. Myers: Enemies Without Guns: The Catholic Church in The People's Republic of China, New York 1991, og hos Jean Monsterleet: Les martyrs de Chine parlent, Paris: Amiot-Dupont 1953 (engelsk oversettelse: Martyrs in China, Chicago 1956) I juli 1948 offentliggjorde Shanghai-tidsskriftet China Missionary en liste de (med rette) kalte «ufullstendig» over 87 prester og nonner som var blitt drept de siste 18 måneder, oversikt over drepte lekfolk var det umulig å gi.China Missionary, Shanghai, vol. 1 № 3, juli 1948, s. 346-348

Protestantisk misjonseksodus
De fleste protestantiske misjonærer forlot Republikken Kina før Mao kom til makt mot slutten av 1949. Noen hadde reist på grunn av de lovløse tilstander under den kinesiske borgerkrig, men andre ble trukket ut, eller reiste på eget initiativ, for å komme seg bort fra de fremrykkende kommunistiske styrker. En stor andel av de protestantiske misjonærer var familiefolk med ansvar for egne barn. Det var også slik at den støtte fra hjemlandet som hadde bortfalt fra annen verdenskrigs begynnelse i 1939/1940 ennå ikke i særlig grad var gjenopptatt, fattige og krigsskadede som de fleste av de europeiske utsendende land var i etterkrigstiden. De utenlandske protestantiske misjonærer talte omkring 3.200 i 1947. Av dem var et lite mindretall ordinerte menn; kvinnelige gifte eller ugifte misjonærer utgjorde flertallet. Mange av begge kjønn var lærere, leger eller sykepleiere, i administrasjonen eller lignende hjelpetjenester som delvis bortfalt av en rekke årsaker, ikke bare av ødeleggelser som ledsaget den kommunistiske fremrykning. Tallet misjonærer falt til 2 000 i 1949  og til 1 000 i 1950. I 1952 var det bare en liten håndfull igjen.Miner Searle Bates: «Churches and Christians in China, 1950-1967: Fragments of Understanding», s. 206, i Pacific Affairs Vol. 41, No. 2 (Summer, 1968), pp. 199-213

Mange av dem som forlot Kina, ble misjonærer i Hongkong, Taiwan eller i land med stor eksilkinesisk befolkning i Sørøst-Asia. Også amerikanske misjonsstiftelser for finansiering av universitets- eller helsearbeid ble omdirigert på lignende vis. Slik endret det amerikanske «United Board for Christian Colleges in China» sitt navn og fokus til «United Board for Christian Higher Education in Asia» og understøttet nye universiteter som Tunghai University på Taiwan og Ch'ung Chi University i Hongkong.Creighton Lacy: «The Missionary Exodus from China», i Pacific Affairs, Vol. 28, No. 4 (desember 1955), s. 312

Mao bremser forfølgelsene (1948-1949)
Men høsten 1948 avtok angrepene på katolikker og protestanter kraftig. Det var helt påtagelig, både katolikker og protestanter ble slått av den markante endringen. Frem til våren 1948 ble kristne hetset som «løpehunder for imperialistene», men så snudde det og på høstparten registrerte protestantene ikke lenger noen forfølgelse av pastorer eller kirker.Frank T. Cartwright: «Protestant Missions in Communist China»,s. 302, i Far Eastern Survey, vol. 18, nr. 26 (28. desember 1949), s. 301-305

Redaktørene av den katolske China Missionary i Shanghai kunne registrere det samme for den katolske kirkes del, og lurte på om slutten på forfølgelsene kunne«bety at de kommunistiske ledere var blitt våkne for det faktum at voldelig forfølgelse av religion alltid virker mot sin hensikt, ved å desillusjonere tilhengere hjemme og få den offentlige opinion utenlands i mot seg».China Missionary, Shanghai, vol. 1 № 7, desember 1948, s. 835

Forklaringen var en litt annen: Da Mao et stykke ut i 1948 for første gang innsåI desember 1947 beskrev Mao i en tale fremtiden på en måte som viser at han ikke forutså noen snarlig seier. Talen The Present Situation and our Duty, i «Collected Works of Mao Zedong», Beijing: The People's Press, 1960, Bind IV s. 1244 at det var en realistisk mulighet for snarlig seier over Kuomintang ble han mer fokusert på å kunne begynne å regjere et land der ikke befolkningen hadde lagt kommunistene for hat. Senere skulle han uten hensyn til hjemlig eller utenlandsk folkemening sette i gang forfølgelsene igjen. Elementet med å tvinge vanlige borgere til å delta i overgrepene skulle også videreføres i stor skala, slik mente man å skaffe seg samarbeid ved medansvar. Men på dette stadium gjaldt det å ta tingene i rett rekkefølge, og resonnementet var det samme som han hadde uttrykt om de rikere bøndene noen år tidligere i sin analyse om Kina som dels et kolonisamfunn, dels føydalt og dels halvføydalt:The Chinese Revolution and the Chinese Communist Party, desember 1939, i «Selected Works of Mao Tse-tung», vol. II, Beijing: The Foreign Languages press, 1965De rike bøndenes produksjon vil forbli nyttig for en bestemt periode. Generelt kan de yte noen bidrag til bondemassenes antiimperialistiske kamp mot og holde seg nøytrale i kampen mot storgodseierne. Derfor bør vi ikke betrakte de rike bøndene som tilhørende den samme klassen som storgodseierne og vi bør ikke før tiden er moden [fremhevelsen tilføyd] iverksette likvidiseringspolitikk overfor de rike bøndene.Mao Zedong: The Chinese Revolution and the Chinese Communist Party, loc. cit., s. 323

Den innstilte kristenforfølgelsen (som likevel foregikk mange steder lokalt, særlig i nord) må forstås på samme måte. For Mao lærte også at...imperialistmaktene har aldri slakket av på sin innsats for å forgifte det kinesiske folks sinn. Dette er deres politikk for kulturell aggresjon. Og den gjennomføres gjennom misjonsarbeid, ved å bygge sykehus og skoler, utgi aviser og anspore kinesiske studenter til utenlandsstudier. Deres interesse er å trene opp intellektuelle som vil tjene deres interesser og føre folket bak lyset.Mao Zedong: The Chinese Revolution and the Chinese Communist Party, loc. cit., s. 312

Etter hvert som kommunistene rykket sørover fra 1949 og utover ble det klart at de kommunistiske feltherrer der var fullt på det rene med linjeskiftet. De oppførte seg utsøkt korrekt, vennlig og høflig i sin kontakt med kirkens folk.Se f.eks. skildringer fra Kweiteh (Shangqiu) i Henan og Chuhxien (Chuzhou) i Anhui i China Missionary Bulletin, Hongkong, vol. 1 hhv. № 2, 1949 s. 221 og № 3, 1949, s. 331 (Dette er samme tidsskrift som China Missionary, som endret navn, flyttet til Hongkong og begynte ny nummerering av sine utgivelser) I Chengdu i Sichuan dukket det opp plkater som proklamerte religionsfrihet, ytringsfrihet, samvittighetsfrihet, beskyttelse av utlendinger, og templers og kirkes ukrenkelighet.Eleutherius Winance, O.S.B.: The Communist Persuasion: A Personal Experience of Brainwashing, New York: P.J. Kenedy & Sons 1959, s. 6-9 China Missionary Bulletin (nå flyttet til Hongkong) la merke til dette, misforstod grunnen, men hadde en anelse om at det kanskje var situasjonsbestemt: «Faktisk er kommunistene for travle med å reorganisere de enorme territorier de har erobret til å bekymre seg med en så ubetydelig minoritet som vi katolikker i Kina» og uttrykte et håp om at misjonærene vil bli «latt noenlunde i fred for en viss tid».China Missionary Bulletin, Hongkong, vol. 1 № 3, september 1949, s. 1

Opplevelsene fra kommunistenes fremferd mot katolikker under borgerkrigen, hadde befestet de troendes antikommunisme. Mange av de geistlige hadde godt greie på kommunistisk religionsforfølgelse i Øst-Europa, og var også kjent med den kommunistiske ideologis religionssyn, nemlig at religion i sitt vesen hemmet fremveksten av revolusjonære krefter og derfor måtte utryddes.Et samleverk ble utgitt i Moskva i 1954. Karl Marx og Friedrich Engels: Om religionen, men disse skriftene var velkjente for kirken fra tidligere. Pavestolen fordømte «den ateistiske kommunisme», selv om man påpekte at kommunismen og kirken faktisk var enige om visse verdier som rettferdig pris, rettferdig lønn, og statens plikt til å beskytte allmennheten mot å bli utbyttet av de rike og mektige.

Se også
 Kinesisk kirkehistorie til år 1500
 Kinesisk kirkehistorie fra 1500 til 1644
 Kinesisk kirkehistorie fra 1644 til 1799
 Kinesisk kirkehistorie fra 1799 til 1911
 Kinesisk kirkehistorie

Referanser 

Litteratur
 David H. Adeney: China – Christian Students Face the Revolution, Downers Grove IL: InterVarsity Press, 1973, ISBN 0-87784-354-6
 Alvyn J. Austin: Saving China: Canadian Missionaries in the Middle Kingdom 1888-1959, Toronto: University of Toronto Press, 1986, ISBN 0-8020-5687-3   
 Suzanne Wilson Barnett: Anmeldelse av Thomas A. Breslins "China, American Catholicism, and the Missionary" i The Journal of Asian Studies, Vol. 41, No. 2 (februar 1982), s. 311-313
 Miner Searle Bates: «The Theology of American Missionaries», i J.K. Fairbank (red.): The Missionary Enterprise in China and America, Cambridge, MA, 1974, s. 135-138
 Alfred Baudrillart og etterfølgende (red.): «Chine», i Dictionnaire d'Histoire et de Géographie Eccléstiastiques, XII. bind (stikkord Chine), Paris, 1953  
 Conrad Brandt, Benjamin Schwartz og John Fairbank: A Documentary History of Chinese Communism. Cambridge: Harvard University Press, 1952
 Thomas A. Breslin: China, American Catholicism, and the Missionary, University Park: Pennsylvania University Press, 1980
 G. Thompson Brown: Earthen Vessels and Transcendent Power: American Presbyterians in China, 1837-1952, Maryknoll NY: Orbis Books, 1997, ISBN 1-57075-150-1
 Gustav Carlberg: The Changing China Scene: The Story of the Lutheran Theological Seminary in Its Church and Political Setting Over a Period of Forty-Five Years, 1913-1958, Hong Kong: Lutheran Literature Society, 1958
 Oliver J. Caldwell: «Christian Colleges in China», i Far Eastern Survey, Vol. 11, no. 23 (26. november 1942), s. 236-237
 Arnulf Camps, O.F.M. og Pat McCloskey, O.F.M.: The Friars Minor in China 1294-1955: Especially the Years 1925-55, St. Bonaventure NY: Franciscan Institute, St. Bonaventure University, 1995
 Hyginus Eugenius Cardinale: The Holy See and the International Order, Gerrards Cross: Colin Smythe, 1976, ISBN 0-900675-60-8
 Frank T. Cartwright: «Protestant Missions in Communist China», i Far Eastern Survey, vol. 18, nr. 26 (28. desember 1949), s. 301-305
 Columba Cary-Elwes, O.S.B.: China and the Cross: A Survey of Missionary History, New York: P.J. Kenedy & Sons, 1957
 Caspar Caulfield: Only a Beginning: The Passionists in China, 1921-1931, Union City NJ: Passionist Press, 1990, ISBN 0-9626119-0-5
 Jean Charbonnier, M.E.P. (red.): Guide to the Catholic Church in China 2004, China Catholic Communication, Singapore, 2004 
 China Missionary, Shanghai / China Missionary Bulletin, Hongkong
 Anthony E. Clark: «China’s Modern Martyrs: From Mao to Now», i Catholic World Report, 13. juni 2013 
 H. M. Cole: «Origins of the French Protectorate Over Catholic Missions in China», i The American Journal of International Law, Vol. 34, nr. 3 (juli 1940), s. 473-491
 Ralph Covell: The Liberating Gospel in China: The Christian Faith among China's Minority Peoples, Grand Rapids MI: Baker Books, 1995, ISBN 0-8010-2595-8
 Prudencio Damboriena, S.J.: «The Place of Protestant Missions in China», i China Missionary 1948, over tre nummer, No. 1 s. 45-59; No. 2 s. 192-198, og No. 3 s 286-301  
 Prudencio Damboriena, S.J.: Etapas, métodos y resultados de la penetración protestante en China (utgivelse av excerpta fra doktoravhandling), Roma: Pontificia Universitas Gregoriana, 1956
 William Devine: The Four Churches of Peking, London / Tientsin, 1930
 Angelyn Dries, O.S.F.: The Missionary Movement in American Catholic History, Maryknoll NY: Orbis Books, 1998, ISBN 1-57075-167-6
 Irene Eber, Sze-kar Wan, Knut Walf (red.): Bible in Modern China: The Literary and Intellectual Impact, Monumenta Serica Monograph series XLIII, Sankt Augustin: Monumenta Serica, 1999 
John K. Fairbank (red.): The Missionary Enterprise in China and America, Cambridge, MA, 1974
 Gerolamo Fazzini: Il libro rosso dei martiri cinesi. Testimonianze e resoconti autobiografici, Edizioni San Paolo, Cinisello Balsamo, 2006 (engelsk oversettelse: The Red Book of Chinese Martyrs, San Francisco: Ignatius Press, 2006)
 Caroline Fielder: The Growth of the Protestant Church in China. Dokument presentert for 21st National Catholic China Conference i Seattle i USA i juli 2005. Tilgjengelig på , nettsted besøkt 6. mai 2007.
 Thaddäus Hang: Die katholische Kirche im chinesischen Raum: Geschichte und Gegenwart, München: Verlag Anton Pustet, 1963
 Eric Osborne Hanson: The Chinese State and the Catholic Church: The Politics of Religion within the Confucian-Sectarian Dynamic, doktorarbeid, Stanford: Stanford University, 1976 
 Eric Osborne Hanson: Catholic politics in China and Korea, Maryknoll: Orbis Books, 1980, ISBN 0-88344-084-9 
 Eric Osborne Hanson: «Political Aspects of Chinese Catholicism», i Whitehead (red.): China and Christianity, Historican and Future Encounters, Notre Dame (Indiana) 1979
 Ernst Harbakk: «Misjon og Kirke i Kina», i Missiologi i dag (red. Jan-Martin Berentsen, Tormod Engelsviken, Knud Jørgensen), 2. utg., 2004, ISBN 82-15-00621-3
 Paul Hattaway: China's Christian Martyrs, Oxford:Monarch Books, 2007, ISBN 978-1-85424-762-9
 Malcolm Hay: Failure in the Far East, London: Neville Spearman 1956
 Jeroom Heyndrickx, C.I.C.M. (red.): Historiography of the Chinese Catholic Church: Nineteenth and Twentieth Centuries, Leuven: Ferdinand Verbiest Foundation, 1994
 Thorstein Himle (red.): Evangeliets Seier: Festskrift for Hauge Synode Kinamissions 25 Aars Jubilæum, Minneapolis, Minnesota: Hauge's Norwegian Evangelical Lutheran Synod, 1916
 George Hood: Neither Bang nor Whimper: The End of a Missionary Era in China, Singapore: The Presbyterian Church in Singapore, 1991 ISBN 981-00-2837-7
 Andrew Hsiao: A Brief History of the Chinese Lutheran Church, Hong Kong: Taosheng Publishing House, 1999, ISBN 962-380-107-6
 Harrie Huiskamp: A Geneaology of Ecclesiastical Jurisdictions: Schematic Outline, Illustrating the Development of the Catholic Church in Territories Assigned to Portugal by Treaty of Tordesillas in 1494 (KTC – Kerk en theologie in context), Kampen: Uitgiverij Kok, 1994, ISBN 90-390-0502-8
 Alan Hunter & Kim-Kwong Chan: Protestantism in Contemporary China, Cambridge University Press, 2004, ISBN 0-521-44161-7
Stanislaus Jen/Ren Dayi, OCSO 任達義: Yinshui siyuan Chahaer huai laixian Yangjiaping Shengmu shenwei yuan Shengmu shenle yuan zhi muyuan 飲水思源察哈爾懷來顯楊家坪聖母神慰院聖母神樂院之母院 (In Remembrance of Our Lady of Consolation Abbey, Yangjiaping, Chahar Province, the Mother House of Our Lady of Joy, Liesse, Hong Kong 香港: 1978) 
 Torstein Jørgensen (red.): I tro og tjeneste: Det Norske Misjonsselskap 1842-1992, bind I, Stavanger: Misjonshøgskolen, 1992, ISBN 82-7219-078-8
 Jason Kindopp & Carol Lee Hamrin (red.): God and Caesar in China: Policy Implications of Church-State Tensions, Washington DC: The Brookings Institution, 2004 ISBN 0-8157-4936-8
 Sr. Maria Ko, F.M.A.: «The Bible in China», i Tripod, Spring 2007 Vol. 27 – No. 144, se nettutgave  Nettsted besøkt 11. juni 2007
 Ku Wei-ying og Koen DeRidder (red.): Authentic Chinese Christianity: Preludes to its Development (19th and 20th Centuries), Leuven: Ferdinand Verbiest Foundation – Leuven University Press, 2001, ISBN 90-5867-102-X
 Creighton Lacy: «The Missionary Exodus from China», i Pacific Affairs, Vol. 28, No. 4 (desember 1955), s. 301-314
 Laszlo Ladany, S.J.: The Catholic Church in China, New York: Freedom House, 1987
 Kenneth Scott Latourette: «Roman Catholic and Protestant Missions in China: Some Comparisons», i The International Review of Missions, 1926, s. 161-181
 Kenneth Scott Latourette: A History of Christian Missions in China, London, 1929
 Kenneth Scott Latourette: «Problems Confronting Christian Missions in the Far East», i Pacific Affairs, Vol. 21, nr. 2 (juni 1948), s. 176-185
 Kenneth Scott Latourette: Book Review of Columba Cary-Elwes' "China and the Cross: A Survey of Missionary Activities", i The Journal of Asian Studies, Vol. 17, No. 2 (februar 1958), s. 272-273
 François-Xavier Legrand: The Intellectual Apostolate in China, Hongkong: The Catholic Truth Society, 1949
 Lian Xi: The Conversion of Missionaries: Liberalism in American Protestant Missions in China, 1907-1932, University Park: Pennsylvania University Press, 1977
 Liu Cixin: «Die Protestantische Antwort auf die 4. Mai-Bewegung», i Roman Malek (red.): «Fallbeispiel» China: Ökumenische Beiträge zu Religion, Theologie und Kirche im Chinesischen Kontext, Nettetal: Steyler Verlag, 1996, s. 159-164
 Kathleen L. Lodwick: Crusaders agains Opium: Protestant Missionaries in China, 1874-1917, Lexington KY: University Press of Kentucky 1996 
 Kam Louie: Review of Irene Eber, Sze-kar Wan, Knut Walf (red.): "Bible in Modern China: The Literary and Intellectual Impact", i The China Quarterly, No. 163 (Sep., 2000), s. 874-875
 Jessie Gregory Lutz: Chinese Politics and Christian Missions: The Anti-Christian Movements of 1920-28, Cross Cultural Publications, Notre Dame (Indiana), 1988, ISBN 0-940121-05-0
 Jessie Gregory Lutz: Mission Dilemmas: Bride Price, Minor Marriage, Concubinage, Infanticide, and Education of Women, New Haven, CT: Yale Divinity School Library, 2002
 Richard Madsen: «The Catholic Church in China: Cultural Contradictions, Institutional Survival, and Religious Renewal», i Unofficial China: Popular Culture and Thought in the People's Republic (red. av P. Link), Boulder: Westlink, 1989
 Irene Mahoney, O.S.U.: Swatow: Ursulines in China, New Rochelle, NY: Ursuline Sisters, 2006
 Roman Malek, S.V.D. (red.): The Chinese Face of Jesus Christ, St. Augustin: Institut Monumenta Serice/China-Zentrum, 2002, ISBN 3-8050-0524-5
 Roman Malek, S.V.D. (red.): «Fallbeispiel» China: Ökumenische Beiträge zu Religion, Theologie und Kirche im Chinesischen Kontext, Nettetal: Steyler Verlag, 1996, ISBN 3-8050-0385-4
 Roman Malek, S.V.D. (red.): Verschmelzung der Horizonte: Mozi und Jesus. Zur Hermeneutik der chinesisch-christlichen Begegnung nach Wu Leichuan (1869-1944), Leiden-Boston, Brill 2004
 Roman Malek, S.V.D. og Werner Prawdzik, S.V.D. (red.): Zwischen Autonomie und Anlehnung: Die Problematik der katholischen Kirche in China, theologisch und geschichtlich gesehen, Nettetal: Steyler Verlag, 1989, s. 121-131, ISBN 3-8050-0385-4
 John W. Masland: «Communism and Christianity in China», i The Journal of Religion, Vol. 32, nr. 3, (juli 1952), s. 198-206
Charles J. McCarthy, SJ: «A Trappist Tragedy», i Paolino Quattrocchi: Monaci nella Tormenta, Abbaye de Cîteaux, 1991.
 Donald McGillivray (red.): A Century of Protestant Missions in China (1807–1907), Shanghai: American Presbyterian Mission Press, 1907, nyopptrykk, USA: Elibron Classics, 2002, ISBN 978-1-4021-6031-8
 Pierre Xavier Mertens, S.J.: Du sang chrétien sur le fleuve jaune, Paris: Editions Spes 1937 (engelsk: The Yellow River runs Red: A story of Modern Chinese Martyrs, London, 1939 ASIN: B00086CBKI)
 Josef Metzler: Die Synoden in China, Japan und Korea: 1570-1931, Paderborn: Ferdinand Schöningh 1980, s. 211
 George Minamiki, S.J.: The Chinese rites controversy from its beginning to modern times. Chicago: Loyola University Press, 1985, ISBN 0-8294-0457-0
 Jean Monsterleet: Les martyrs de Chine parlent, Paris: Amiot-Dupont, 1953 (engelsk oversettelse: Martyrs in China, Chicago 1956)
 Theresa Marie Moreau: Blood of the Martyrs: Trappist Monks in Communist China, Los Angeles: Veritas Est Libertas, 2012
 David E. Mungello (red.): The Rites Controversy: Its History and Meaning, Nettetal: Steyler Verlag, 1994, ISBN 3-8050-0348-X
 James T. Myers: Enemies Without Guns: The Catholic Church in The People's Republic of China, New York, 1991, ISBN 0-943852-91-9
 Gretta Palmer: God's Underground in Asia, New York: Appleton-Century-Crofts Inc., 1953 ASIN: B0007E267Y
 Mary Carita Pendergast, S.C.: Havoc in Hunan: The Sisters of Charity in Western Hunan 1924-1954, Convent Station N.J.: College of St. Elizabeth Press, 1993
 Jean-Marie Planchet, C.M.: Le Cimetière et Les Oevres Catholiques de Chala 1610-1927, Pékin:Imprimerie des Lazaristes, 1928Proceedings of the Union Lutheran Conference, Kikungshan, August 23-27, 1917Proceedings of the First General Assembly of the Lutheran Church of China, 1920
 Paolino Quattrocchi: Monaci nella Tormenta, Abbaye de Cîteaux, 1991.
 Thomas L. Reilly (red.): Letters from China [1923-1953], Franciscan Missionary Union of Holy Name Province, NJ, 1992
 Karl Josef Rivinius, S.V.D.:«LEBBE, Frédéric Vincent» i Biographisch-Bibliographisches Kirchenlexikon, Hamm Westf., Band IV (1992), spaltene 1291-1296, tilgjengelig online Nettsted sist besøkt 12. oktober 2007 
 Francis A. Rouleau, S.J.: «Chinese Rites Controversy», i New Catholic Encyclopedia, Washington DC, vol. III, 1967, kol. 610-617 
 Jan Olav Smit: Pastor Angelicus. Paus Pius XII, J.J. Romen & Zonen, 1949
 Jan Olav Smit: Pope Pius XII, Burns Oates & Washburne, London & Dublin, 1951
 Donald F. St. Sure (oversetter): 100 Roman Documents Concerning the Chinese Rites Controversy (1645–1941) (redigert av R.R. Noll), San Francisco: Ricci Institute, 1992
 Milton Theobald Stauffer, Tsinforn C. Wong, M. Gardner Tewksbury (red.): The Christian Occupation of China: A General Survey of the Numerical Strength and Geographical Distribution of the Christian Forces in China, Made by the Special Committee on Survey and Occupation, China Continuation Committee, 1918-1921, China Continuation Committee, Shanghai 1922
 Scott W. Sunquist, David Wu Chu Sing og John Chew Hiang Chea: A Dictionary of Asian Christianity, Grand Rapids, MI:Wm. B. Eerdmans Publishing Co., 2001, ISBN 0-8028-3776-X
 Rolf Arthur Syrdal: American Lutheran Missionary Work in China, doktoravhandling, Madison, NJ: Drew University, 1942
 Edmond Tang og Jean-Paul Wiest (redaktører): The Catholic church in Modern China, Maryknoll: Orbis Books, 1993, ISBN 0-88344-834-3
 R.G. Tiedemann (red.): Handbook of Christianity in China – Volume Two: 1800 – Present, 2010, Brill, ISBN 978-90-04-11430-2
 Arne Tolo (red.:) Såtid, vekst og modning: Historien om Norsk Luthersk Misjonssambands arbeid i Asia, Afrika og Sør-Amerika, Oslo: Lunde Forlag, 2002 ISBN 82-520-3549-3
 Donald W. Treadgold: The West in Russia and China, bd. 2: China 1582-1949. Cambridge: Cambridge University Press 1973 [Se også anmeldelsen av J.B. Grieder i Journal of Asian Studies 33 (1974), s. 462-466, og Treadgolds svar i nr. 37 (1977) s. 189-190] 
Nancy Bernkopf Tucker: «An Unlikely Peace: American Missionaries and the Chinese Communists, 1948-50», i The Pacific Historical Review, vol. 45, nr. 1 (februar 1976), s. 97-116
 Stephen Uhalley jr. og Xiaoxin Wu (red.): China and Christianity: Burdened Past, Hopeful Future, Armonk, New York – London: M.E. Sharpe, 2001, ISBN 0-7656-0661-5
 Joseph Van den Brandt: Les Lazaristes en Chine 1697-1935: Notices biographiques, Pei-p'ing: Imprimerie des Lazaristes, 1936
 Ph. Vanhaelemeersch: «Le combat pour la liberté religieuse en Chine sous la jeune république (1913–1917)- est-ce vraiment un combat héroïque?», i Carrier Verbiest, XIX, juli 2007, s. 6-8
 Ph. Vanhaelemeersch: «De la cuisine de la diplomatie Sino-Vaticane. La Manchurie, dans les années trentes», i Carrier Verbiest, XIX, juli 2007, s. 8-10
 Benoît Vermander, S.J.: «Christianity and the Development of China’s Civil Society: A Comparative and Prospective Analysis», i Inter-Religio Bulletin, no. 37, Summer 2000, s. 3-15. – Internetversjon
 Abbe Livingston Warnshuis: «Christian Missions and the Situation in China», i Annals of the American Academy of Politican and Social Science, Vol. 132, Some Outstanding Problems of American Foreign Policy (juli 1927)
 www.wayoflife.org – Rapport om trosfrihet i Kina. Louis Wei Tsing-sing: Le Saint-Siège et la Chine, Paris, 1971
 Jean-Paul Wiest: «Christianity in China», i New Catholic Encyclopedia, 2nd ed., Washington D.C. 2003, ISBN 0-7876-4007-7 (bind 3)
 Jean-Paul Wiest: Maryknoll in China: A History, 1918-1955, Armonk, NY: M.E. Sharpe, 1988, ISBN 1-57075-142-0 
 Jean-Paul Wiest: «Setting Roots: The Catholic Church in China to 1939», i Jason Kindopp & Carol Lee Hamrin (red.): God and Caesar in China: Policy Implications of Church-State Tensions, Washington DC: The Brookings Institution 2004
 Eleutherius Winance, O.S.B.: The Communist Persuasion: A Personal Experience of Brainwashing, New York: P.J. Kenedy & Sons, 1959
 Tomasz Wisniewski: «Die Russisch-Orthodoxe Kirche in China: Im Dienst der Politik, der Wissenschaft und des Evangeliums», i China Heute 16 (1997), s. 111-119 (I)
 Ann Colette Wolf: Against All Odds: Sisters of Providence Mission to the Chinese, 1920-1990, Terre Haute IN: Office of Communications of the Sisters of Providence, |1990, ASIN B0006F7QN8
 Elmer Wurth, M.M. (kompilator) og Betty Ann Maheu, M.M. (red.): Papal Documents Related to China 1937-2005, Holy Spirit Study Centre, Hong Kong, 2006, ISBN 978-962-86367-9-2
 Jun Xing: Baptized in the Fire of Revolution: The American Socian Gospel und the YMCA in China, 1919-1937, doktoravhandling, University of Minnesota, 1993
 Yihua Xu: «"Patriotic" Protestants: The Making of an Official Church», i Jason Kindopp & Carol Lee Hamrin (red.): God and Caesar in China: Policy Implications of Church-State Tensions, Washington DC:The Brookings Institution, 2004, s. 107-121, ISBN 0-8157-4936-8
 Khiok-Khng Yeo: Chairman Mao Meets the Apostle Paul: Christianity, Communism and the Hope of China, Brazos Press, 2002, ISBN 1-58743-034-7
 Jost Oliver Zetsche: The Bible in China: The History of «the Union Version» or the Culmination of Protestant Bible Translation in China, (Monumenta Serica: 45), Nettetal: Steyler Verlag, 1999, ISBN 3-8050-0433-8
 John Baptist Zhang Shijiang: «The Promotion of the Bible in Contemporary China and Evangelization», i Tripod, Spring 2007 Vol. 27 – No. 144, se nettutgave  Nettsted besøkt 11. juni 2007. Kinesisk original også publisert i papirutgaven i samme tidsskrift: 當代中國教會的聖經推廣與福傳.
 Zhang Hua: «Missionaries and the Missionary Movement as Seen through the Life of John Leighton Stuart», i: Chinese Theological Review'', 2011, nr. 23, s. 1-24.