Benjamin Vogt

Paul Benjamin Vogt (1863–1947) var en norsk jurist, diplomat og politiker (H).

 Familie 
Benjamin Vogt, som han kalte seg, var sønn av statsråd Niels Vogt, bror av pressemannen Nils Vogt og tremenning av professor Johan Vogt, lege Ragnar Vogt og dikteren Nils Collett Vogt.

 Pressemann, jurist og høyrepolitiker 
Vogt, som tilhørte en konservativ embetsmannsfamilie, tok examen artium ved Kristiania katedralskole i 1880. Han studerte så jus ved Det kongelige Frederiks universitet i Kristiania og gikk ut som cand.jur. i 1885. Der var han formann og redaktør i Det Norske Studentersamfund. I årene 1886–90 var han så redaktør i Christianssands Tidende, som han utviklet til den ledende høyreavisen på Sørlandet. Vogt gikk tidlig inn i politisk arbeide, og var 1892–97 sekretær for Høyres sentralstyre. Han vendte deretter tilbake til redaktørgjerningen, og var 1898–1900 politisk redaktør i det konservative Morgenbladet. Fra 1900 til 1903 praktiserte Vogt som overrettssakfører, før han i 1903 trådte inn som statsråd i Hagerups koalisjonsregjering. Den første perioden var han medlem av statsrådsavdelingen i Stockholm. Fra 1. september var han sjef både for Departementet for utenrikske saker, handel, sjøfart og industri og for Revisjonsdepartementet. Regjeringen Hagerup gikk av 13. mars 1905, og Vogt med den.

 Unionskrisen 1905 
Sommeren 1905 fungerte Benjamin Vogt som den norske regjeringens sendemann i Stockholm. Hans oppgave var å sondere de svenske vilkårene for å godta en unionsoppløsning. Han var deretter en av de fire delegerte til forhandlingene i Karlstad i september 1905.

 Diplomat 
Da unionskrisen var løst på fredelig vis i 1906 ble Vogt Norges første sendemann i Stockholm. I 1910 sto han for tur til å bli doyen i diplomatkorpset i byen. Den ublodige norske «revolusjonen» i 1905 var ennå et sårt punkt i Sverige, og Utenriksdepartementet fryktet derfor at denne forfremmelsen ville bli tatt ille opp. Det ble av den grunn besluttet å foreta en omrokering av Norges ministre i utlandet. Vogt skulle sendes til Berlin. Ministeren der, von Ditten, skulle overta i London, som akkurat var blitt ledig. Dette ble imidlertid stoppet av den tyske keiseren Wilhelm, som mente at å sende von Ditten til London ville se ut som en forfremmelse og gi inntrykk av at Berlin ikke var en like god postering som London. Det tyske utenriksdepartementet  ga derfor Norge underhånden beskjed om at en slik utnevnelse ville være uholdbar. Det hele endte med at Vogt måtte ta posten i London i stedet. På den annen side var London på den tiden Norges største og viktigste utenriksstasjon. 

Benjamin Vogt var mellom 1910 og 1934 norsk minister i London. Han hadde en svært vanskelig stilling, som representant for det nøytrale Norge i Storbritannia under første verdenskrig. Storbritannia satte flere ganger Norge under hardt press for å hindre at landet handlet med Tyskland. Han fikk også en for Norge svært pinlig sak i fanget, da kunstmaleren og journalisten Alfred Hagn i 1917 ble arrestert av britisk sikkerhetspoliti og siktet for å være en tysk spion. Hagn ble dømt til døden, men etter et omfattende og dyktig påvirkningsarbeid bak kulissene av Vogt og hans personell, ble Hagn til slutt benådet. Vogt ble i sin samtid anerkjent for å ha gjort en god jobb i denne vanskelige situasjonen. Han gikk av i 1934, ett år ut etter pensjonsalder. Deretter praktiserte han en periode som advokat i Oslo.Brandal, Brazier og Teige, Dagbladet, 14.10. 2010.Brandal, Brazier og Teige 2010, s. 86-75, 168-180 og 196-199.

Vogt var ved flere anledninger dommer i internasjonale voldgiftssaker. Han var i 1926 delegert til Folkeforbundet. Under Grønlandssaken 1932–33 var han midlertidig dommer ved den internasjonale domstolen i Haag, hvor han 1933 ble fast dommer. Vogt var den eneste blant 14 dommere som stemte for at Øst-Grønland tilhørte Norge.

 Personlighet 
Benjamin Vogt ble beskrevet som den fødte diplomat. Han kom fra en embetsmannsslekt, passet på formalitetene, men var også hjemme i de uformelle sosiale rommene; i private samtaler, på herreklubbene og ikke minst i alle slags selskapeligheter. Han fant seg derfor snart godt til rette i London, og ble godt likt av det britiske embetsverket, noe som kom godt med i de vanskelige sakene han tok hånd om.

Vogt ble belønnet med storkors av St. Olavs Orden den 17. mai 1923.

 Bibliografi 







 Referanser 

 Kilder 
 Brandal, Nik, Brazier, Eirik og Teige, Ola, Den mislykkede spionen. Fortellingen om kunstneren, journalisten og landssvikeren Alfred Hagn, Oslo 2010.
 Brandal, Nik, Brazier, Eirik og Teige, Ola, "Moland og French er ikke de første nordmennene med dødsdom utenlands" Dagbladet, 14.10. 2010, lenke.

 Eksterne lenker 

  (Forfatter Terje Bratberg)
  Bilde av Paul Benjamin Vogt ca. 1885, Oslo Museum

Kategori:Norske handelsministre
Kategori:Norske revisjonsministre
Kategori:Høyre-statsråder
Kategori:Norske statsråder 1884–1905
Kategori:Høyres ledelse
Kategori:Norske redaktører
Kategori:Norske advokater
Kategori:Norske diplomater
Kategori:Storkors av St. Olavs Orden
Kategori:Personer fra Kristiansand kommune
Kategori:Alumni fra Oslo katedralskole