Folkemordkonvensjonen

Konvensjon om forhindring og avstraffelse av forbrytelsen folkemord er en FN-konvensjon vedtatt av FNs generalforsamling i desember 1948, og som trådte i kraft i januar 1951. Alle signatarstater pålegges å forhindre og straffe folkemord i krig og fredstid. 153 stater har per 2025 undertegnet konvensjonen.

Konvensjonen ble vedtatt enstemmig av FNs generalforsamling 9. desember 1948, dagen etter ble Menneskerettighetserklæringen vedtatt. Folkemordskonvensjonen ble formulert på bakgrunn av nazismen og folkemord definert som forsøk på å utslette en folkegruppe på grunnlag av rasistisk eller religiøst hat. Folkemordskonvensjonen, til forskjell fra mennesekrettserklæringen, er en traktat som forplikter statene. Da konvensjonen ble vedtatt fantes det ikke en internasjonal straffedomstol og regimeskifte var i praksis derfor nødvendig for at folkemord skulle behandles av nasjonale domstoler. Tribunalene for Jugoslavia (1993) og Rwanda (1995) var de første prosessene hjemlet i konvensjonen, og tribunalene la universell jurisdiksjon til grunn begrunnet i sedvane. 

Det viktigste rettsoppgjøret i Polen etter andre verdenskrig pågikk 1946-1948, før folkemordskonvensjonen. Dom mot Arthur Greiser, administrator for Reichsgau Wartheland, omfattet folkemord. Dette var første gang en nasjonal domstol la til grunn folkemord i en straffesak. Leirkommandantene Amon Göth og Rudolf Höß ble også dømt for folkemord ved polske domstoler. Disse dommene la vekt på massemord og tok samtidig med kulturell ødeleggelse av folkegrupper som grunnlag for dommen.Nersessian, D. (2019). A modern perspective: The current status of cultural genocide under international law. Cultural Genocide, 62-92. Routledge. DOI: 10.4324/9781351214100-4

Rettssaken mot Adolf Eichmann (1961) ble ført i henhold til israelsk lov der folkemord var innarbeidet, og Israel la universell jurisdiksjon til grunn. Eichmann-saken skapte presedens blant annet for rettssak mot Augusto Pinochet som ble arrestert i 1998 til tross for amnesti-lover i Chile. Eichmann-saken var bakgrunn for rettsoppgjør i Kambodsja og Ekvatorial-Guinea. Prosessene i Ekvatorial-Guinea og Kambodsja hadde blant annet til hensikt å diskreditere det foregående regimet i landet for å styrke det nye. Pol Pot og Røde Khmer ble dømt for å ha iverksatt folkemord, men disse rettssakene ble internasjonalt oppfattet som skueprosesser. Francisco Macías Nguema, den avsatte diktatoren i Ekvatorial-Guinea, og seks av hans medhjelpere ble dømt og henrettet i september 1979. 

Under den kalde krigen motarbeidet USA og Sovjetunionen internasjonal strafferett fordi de fryktet at det kunne føre til innblanding i indre anliggender. USA ratifiserte konvensjonen i 1988. USA, Sovjetunionen, Storbritannia, Frankrike, Canada og Sør-Afrika motarbeidet universelle, individuelle rettigheter som del av folkeretten og søkte å svekke folkemordskonvensjonen. Konvemsjon om forbrytelser mot menneskehetene ble blokkert til 1996.

Definisjon
Konvensjonens artikkel 2 definerer folkemord som 

Artikkel 3 definerer de forbrytelsene som kan straffes med grunnlag i konvensjonen, nemlig:

Konvensjonen hadde til hensikt å forby handlinger som de Det tredje riket utførte mot jødene under andre verdenskrig. I det første utkastet til konvensjonen inneholdt definisjonen av folkemord også politiske drap, men Sovjetunionen og noen andre land motsatte seg at handlinger mot grupper med en felles politisk oppfatning eller sosial status skulle innlemmes.

Folkemordskonvensjonens artikkel 2, som definerer folkemord, gjenspeiler de tiltakene ungtyrkerne satte i gang mot armenerne i 1915 og 1916, noe som ble kjent blant annet gjennom rettssaken mot Soghomon Tehlirjan i Berlin i 1921.

Bruk
Statuttene for de internasjonale domstolene for Jugoslavia og for Rwanda inkluderte folkemordskonvensjonens definisjon og kunne domfelle for folkemord. I folkeretten er folkemord del av en større kategori av forbrytelser mot menneskeheten. På forespørsel fra regjeringen i Rwanda etablerte sikkerhetsrådet i november 1994 Det internasjonale tribunalet for Rwanda. Den internasjonale domstolen for Rwanda konkluderte med at folkemord er jevnbyrdig med forbrytelser mot menneskeheten og krigsforbrytelser i alvorlighetsgrad (engelsk: of equal gravity).

Første gang konvensjonen ble brukt som rettsgrunnlag var 2. september 1998, da det internasjonale rettstribunalet for Rwanda fant Jean-Paul Akayesu – tidligere borgermester i en småby i Rwanda – skyldig folkemord.https://encyclopedia.ushmm.org/content/en/article/rwanda-the-first-conviction-for-genocide To dager seinere ble Jean Kambanda som første statsminister tiltalt for folkemord på grunn av sin rolle under folkemordet i Rwanda.

Den første staten som ble tiltalt etter konvensjonen, var Serbia. Den internasjonale domstolen frikjente 26. februar 2007 Serbia for direkte deltakelse i folkemord under krigen i Bosnia, men slo samtidig fast at myndighetene i Beograd brøt internasjonal lov ved ikke å forhindre Srebrenica-massakren, og ved ikke å utlevere personer anklaga for folkemordet på bosniske muslimer til Det internasjonale krigsforbrytertribunalet for det tidligere Jugoslavia.

Domstolene fra Jugoslavia og Rwanda medvirket på 1990-tallet til å definere folkemord. Ankeretten for Jugoslavia nevnte Lemkins poeng om å beskytte nasjonalt og kulturelt mangfold, men la til grunn konvensjonens avgrensing til fysisk og biologisk ødeleggelse av folkegruppen - det vil si massedrap som nødvendig betingelse for å kategorisere noe som folkemord. Handlinger som har til hensikt å skape massedød, for eksempel utsulting, vil også regnes som folkemord. Dette samsvarte med dommen som fant Eichmann skyldig i folkemord ved at organiserte transport til utryddelsesleirene. Massedrap som ikke gjennomføres med sikte på å utslette en folkegruppe er etter dette ikke folkemord. Jugoslavia-tribunalets definisjon skiller seg fra definisjoner som legger til grunn angrep på individer fordi de er medlemmer av en folkegruppe. Jugoslavia-tribunalet innsnevret folkemordsbegrepet og utvidet forbrytelser mot menneskehten.

Rwanda-tribunalet la til grunn at voldtekt er en form for tortur og en forbrytelse mot menneskeheten. Samtidig la tribunalet til grunn at voldtekt og annen seksuell vold var folkemord, ikke bare en krigsforbrytelse, dersom det hadde til hensikt å ødelegge folkegruppen. Rwanda-tribunalet la til grunn at hensikt eller mål om å ødelegge folkegruppen var bevist dersom gjerningspersonene forsto konsekvensene av sine handlinger. Hatprat og propaganda som har til hensikt å oppildne til å ødelegge en folkegruppe, kan ifølge tribunalet være folkemord. Rwanda-tribunalet bidra til å etablere folkemord som den mest alvorlig forbrytelsen under folkeretten.

Spanske myndigheter tiltalte i 1999 98 argentinske offiserer for folkemord under militærdiktaturet. En argentinsk domstol dømte en tjenestemann fra diktaturet (1976-1983) for folkemord og forbrytelse mot menneskeheten; domstolen la ikke til grunn til at folkemord var avgrenset til etniske grupper og la i stedet til grunn at en politisk gruppering (i dette tilfellet venstreorienterte) var beskyttet på samme mpte.

 Bevisbyrde og kriterier 
For å kvalifisere til folkemord må handlingene være begått mot en folkegruppe som sådan og det er ikke tilstrekkelig at handlingene rammer mange personer tilfeldig. Handlingene må være ledd i et mål eller forsett om å ødelegge folkegruppen helt eller i vesentlig grad. Når enkeltpersoner blir utsatt for overgrep under folkemord er det dermed som medlemmer av en folkegruppe. Jugoslavia-tribunalet la til grunn at det ikke er tilstrekkelig å bevise forfølgelse av personer tilhørende en folkegruppe eller bevise drap i stort omfang, det må også bevises målet eller planen var å ødelegge folkegruppen. 

Rwanda-tribunalet hadde problemer med å anvende konvensjonens begreper som rase, nasjonalitet, etnisitet og religion: Hutuer og tutsier snakker samme språk, har felles opphav, og har samme skikker og tradisjoner - skille var innført av kolonimaktene. Tribunalet løste dette ved å legge til grunn at gruppetilhørighet ikke kunne avgjøres objektivt, men at det fantes en forestilling hos gjerningspersonene at ofrene tilhørte en distinkt folkegruppe. Røde Khmer forestilte seg at de kunne rense Kambodsja for imperialistisk, borgerlig og utenlandsk innflytelse - massemordet, som hovedsakelig hadde khmerer som offer, kvalifiserte derfor ikke til folkemord i form av konflikt mellom etniske grupper. Lemkin selv anså hele verden som et samfunn og at folkemord skjedde når grenser ble trukket mellom folk som så forsøkte å ødelegge hverandre.

Betegnelsen folkemord forutsetter i praksis at overgripernes toppledere hadde som mål å ødelegge folkegruppen. Underordnete kan gjøre seg skyldige i folkemord dersom de var klar over sammenheng mellom egne handlinger og planen om å ødelegge folkegruppen. Dette innebærer en stor bevisbyrde. Det er ikke krav om at målsettingen om å ødelegge folkegruppen oppnås; det er tilstrekkelig at noen handlinger med dette målet utføres. Folkemord er ofte vanskelig å bevise fordi det er strengt kriterium om intensjon de som står bak sjelden etterlater seg bevis (for eksempel dokumenter) som viser en slik intensjon.Sands, Philip (2018): Tilbake til Lemberg. Forlaget Press. ISBN 9788232802012 (Originaltittel: East West Street: On the Origins of Genocide and Crimes Against Humanity, Weidenfeld & Nicolson, 2016 ISBN 9780385350716)

Lemkin mente at den enkelte person som medvirket til et folkemord kunne ha forskjellige motiver. Istedet for motiver burde loven legge hensikt eller mål (engelsk: intent) til grunn. Folkerettseksperten William Schabas har til forskjell argumentert med at det er nær forbindelse mellom hensikt og motiver basert på rasistisk, nasjonalt eller religiøst hat.

 Tilblivelse 

 Bakgrunn 
Lemkin hadde i 1933 lagt frem et forslag til Folkeforbundet med internasjonalt forbud mot forbrytelser han kalte «barbari» og «vandalisme».Balakian, P. (2013). Raphael Lemkin, cultural destruction, and the Armenian genocide. Holocaust and Genocide Studies, 27(1), 57-89. https://academic.oup.com/hgs/article-abstract/27/1/57/762210 Barbari og vandalisme forente og innarbeidet Lemkin senere i begrepet folkemord. Lemkin foreslo i 1933 forbud mot angrep på individer i den hensikt å ødelegge gruppen som individet tilhører. Lemkin fremholdt at folkeretten var svært mangelfull på dette punktet. I 1943 introduserte Lemkin begrepet folkemord eller genocid i boken Axis Rule in Occupied Europe. Boken dokumenterte aksemaktenes (i hovedsak Tysklands) politikk i 19 okkuperte land. 

Lemkins folkemordsbegrep påvirket tiltaledokumentet ved hovedprosessen i Nürnberg. Aktor Robert Jacksons tiltaledokumentet omtalte krigsforbrytelser blant annet «deliberate and systematic genocide, viz., the extermination of racial and national groups». Folkemord var ikke et eget punkt i tiltalen som i stedet omtalte forbrytelse mot menneskeheten som dekke mord, tortur og andre overgrep.Philippe Sands (2017): East West Street: Personal Stories about Life and Law, Washington University Global Studies Law Review, vol 16, nr 3, s. 439ff, https://openscholarship.wustl.edu/law_globalstudies/vol16/iss3/6Luban, D. (2004). A theory of crimes against humanity. Yale Journal of International Law, 29, 85.Robinson, J. (1972). The International Military Tribunal and the Holocaust-Some Legal Reflections. Israel Law Review, 7, 1. Nürnbergprosessen kodifiserte ikke folkemord ved å definere det i dommen. Ingen av de over 200 ledende nazistene ble i Nürnberg eksplisitt tiltalt for folkemord. I seks av de tolv etterfølgende Nürnbergprosessene var folkemord et tema. I sak 9 Einsatzgruppenprosessen og i sak 11 Rasse und Siedlungshauptamt-prosessen ble Lemkins begrep eksplisitt anvendt. Juristene i Nürnberg hadde en klar forestilling om at folkemord innebar «rasemord» og utryddelse. Disse prosessene pågikk samtidig i 1947-1948 før folkemord var anerkjent som en internasjonal forbrytelse. Mens rettsprosessene pågikk arbeidet FN med utkast til Folkemordkonvensjonen. I saken mot Oswald Pohl og i Einsatzgruppen-prosessen forsøkte dommer Michael Musmanno å utvikle og konkretisere begrepet folkemord og skrev blant annet at «folkemord er den vitenskapelige utryddelsen av en rase».

 Forarbeid 
FNs generalforsamling vedtok 11. desember 1946 enstemmig en resolusjon som fordømte folkemord og som innledet arbeidet med å utarbeide traktat om forbud mot folkemord. Resolusjon kom på bakgrunn av Nürnbergprosessen som ble avsluttet 2 måneder tidligere. FNs generalsekretær, Trygve Lie, ga deretter en komite bestående av Raphael Lemkin, Vespasian Pella og Henri Donnedieu de Vabres i oppdrag å lage et første utkast til folkemordkonvensjon. Pella var en rumensk ekspert på folkerett og viktig kilde til Lemkins ideer. Donnedieu de Vabres var en fremstående fransk ekspert på internasjonal strafferett og dommer i Nürnbergprosessen.Mégret, F. (2020). Henri Donnedieu de Vabres: Penal Liberal, Moderate Internationalist and Nuremberg Judge. In F. Mégret & I. Tallgren (Eds.), The Dawn of a Discipline: International Criminal Justice and Its Early Exponents (pp. 146–173). chapter, Cambridge: Cambridge University Press.  https://doi.org/10.1017/9781108769105 
I 1946 hadde Lemkin arbeidet for å samlet til støtte for en folkemordskonvensjon. I Paris var han tilstede ved fredsforhandlingene i 1946 der han fåfengt forsøkte få inn en betingelse om at aksemaktene skulle inkludere folkemord i sine straffelover. Lemkin argumentere i mai 1946 overfor generalsekretær Trygve Lie om at Nürnberg-dommen innebar en rett for folkegrupper til å eksistere og rett for andre stater til å intervenere for å beskytte forfulgte minoriteter. Lemkin drev lobbyvirksomhet overfor Tsjekkoslovakias utenriksminister Jan Masaryk og den sovjetiske utenriksministeren Andrej Vysjinskij.

Noen av delegatene til FNs generalforsamling foreslo «utryddelse» (engelsk: extermination) som alternativ til «folkemord». Den fremstående juristen Abdel Monim Bey Riad (død 1947), medlem av Saudi-Arabias delegasjon, frarådet dette fordi «utryddelse» ikke er spesifikt om mennesker (brukes også om dyr og insekter) og at uttrykket kunne fungere begrensende ved at det antydet at alle medlemmer av gruppene måtte drepes for at begrepet skulle være relevant. Frede Castberg, jussprofessor og medlem av den norske delegasjonen, lovet at Norge ville støtte at folkemord kom på generalforsamlingens dagsorden i 1946. Castberg anbefalte Lemkin å søke støtte fra en koalisjon av mindre stater fordi små land baserer seg mer på folkeretten enn det stormaktene gjør.

William Schabas, kanadisk professor i folkerett, fremholdt at utkastene til konvensjon forsøkte å unngå å beskytte grupper definert etter tilfeldige kriterier for eksempel politiske grupper eller funksjonshemmede. Formuleringen «nasjonal, etnisk, rasemessig eller religiøs gruppe» ble ifølge Schabas valgt med vilje og tilsvarer det som senere kalles etnisitet. Den amerikanske antropologen Alexander Laban Hinton har fremholdt at definisjonen i konvensjonen skaper inntrykk av at rase og og folkegruppe er faste, uforanderlige kategorier når de faktisk er sosialt konstruert.Hinton, A. L. (2013). Critical genocide studies. In Genocide Matters (pp. 42-58). Routledge. https://doi.org/10.4324/9780203550069

Lemkin drev utstrakt lobbyvirksomhet for å få vedtatt en folkemordskonvensjon. Han skrev til personlig til alle FN-utsendinger og utenriksministre, og sørget for at disse også fikk henvendelser fra interessegrupper i hjemlandet. Pearl S. Buck, Aldous Huxley, Bertrand Russell og Gabriela Mistral publiserte i november 1947 en appell i New York Times.

Lemkin var ikke delegat ved FNs arbeid ved konvensjonen. Lemkin var opptatt av at folkemordkonvensjonen ikke skulle være forbud mot «Hitler», men burde formuleres universelt for å hindre folkemord uansett hvordan det ville arte seg i fremtiden. Delegatene som støttet Lemkins brede definisjon måtte inngå kompromisser med delegatene fra stormaktene. Stormaktene ville definere folkemord slik at deres egen politikk ikke ble rammet. På slutten av 1940-tallet var ikke holocaust etablert som begrep eller det var ikke spesiell bevissthet om temaet; delegatene til FNs møter snakket om tyske forbrytelser mot sivile og ikke om nazistenes forsøk på å utrydde jødene.

 Vedtak i 1948 
En måned etter Nürnberg-dommen stadfestet FNs generalforsamling at Nürnberg-charteret, dommen i Nürnbergprosessen og forbrytelser mot menneskeheten inngår i folkeretten.Sands, P. (2017). East West Street: Personal Stories About Life and Law. Washiongton University Global Studies Law Review, 16, 439. Konvensjonen ble vedtatt enstemmig av FNs generalforsamling 9. desember 1948, dagen etter ble Menneskerettighetserklæringen vedtatt. Folkemordskonvensjonen, til forskjell fra mennesekrettserklæringen, er en traktat som forplikter statene. Konvensjonen innebærer at gjerningspersonenes hensikt (engelsk: intent) må bevises.Nersessian, D. (2019). A modern perspective: The current status of cultural genocide under international law. Cultural Genocide, 62-92. Routledge. DOI: 10.4324/9781351214100-4

Folkemord defineres i FNs konvensjon av 9. desember 1948 om forhindring og avstraffelse av forbrytelsen folkemord (folkemordkonvensjonen) som «en hvilken som helst av de følgende handlinger som er begått i den hensikt å ødelegge helt, eller delvis, en nasjonal, etnisk, rasemessig eller religiøs gruppe som sådan:

 å drepe medlemmer av gruppen;
 å forårsake alvorlig legemlig eller sjelelig skade på medlemmer av gruppen;
 bevisst å la gruppen utsettes for levevilkår som tar sikte på å bevirke dens fysiske ødeleggelse helt eller delvis;
 å påtvinge tiltak som tar sikte på å forhindre fødsler innen gruppen;
 med makt å overføre barn fra gruppen til en annen gruppe.»

Uttrykket «ødelegge helt eller delvis» (in whole or in part) sikter til hensikten med handlingene, ikke om dette oppnås. Det er ikke nødvendig at målet om å ødelegge gruppen for at handlingene skal regnes som folkemord. «Delvis» (in part) kan bety vesentlige (engelsk: substantial) deler av folkegruppen, USA har lagt denne betydningen til grunn i sin forståelse av bestemmelsene.(Betegnelsen «delvis» kan sikte til den delen av folkegruppen som holder til innenfor et bestemt geografisk område slik tilfellet var da det osmanske regimet gikk løs på etniske armenere innenfor egne grenser (ikke etniske armenere på andre territorier). Konvensjonen var resultat av forhandlinger der Sovjetunionen fikk gjennomslag for at politisk motiverte massedrap ikke skulle inkluderes. Lemkins vekt på kulturaspektet ved folkemord ble ikke innarbeidet i den vedtatte konvensjonen. Konvensjonen innebærer at gjerningspersonenes hensikt (engelsk: intent) må bevises og folkemord etter konvensjonen omhandler i praksis rasistisk motivert massemord.

 Ratifisering i USA 
miniatyr|William L. Patterson (1891-1980), kommunist og borgerrettsforkjemper.
President Harry Truman var en de første statslederne som signerte konvensjonen og sendte den videre til senatet for godkjenning. I senatet var det til dels sterk motstand blant annet på grunn av generell isolasjonisme i USA på den tiden og det var en viss motstand mot å inngå internasjonale avtaler som gikk over føderal eller delstatlig lovgivning. Motstandere av ratifisering fremholdt at konvensjonen kunne brukes av USAs fiender til å undergrave landets suverenitet.. Fordi det ikke fantes en internasjonal domstol måtte USA straffeforfølge egne tjenestemenn, noe president Truman trodde aldri ville skje og sendte konvensjonen til Senatet for ratifisering.

Rasisme spilte trolig en rolle ved at enkelte senatorer fryktet at tilhengere av segregering kunne bli berørt av konvensjonens brede definisjon av folkemord. Den amerikanske advokatforeningen argumenterte blant annet med at paragraf 2 i konvensjonen kunne brukes mot enhver anklaget for lynsjing av svarte. Senator John Bricker foreslo i 1953 å fjerne presidentens fullmakt til å inngå internasjonale traktater på bakgrunn av motstanden mot konvensjonen. President Eisenhower trakk tilbake støtten til konvensjonen på grunn av sterk motstand i eget parti. I senatet ble det advart mot å akseptere en konvensjon fremmet av en utenlandsk propagandist (Lemkin) med dårlig engelsk og som jøde ikke burde være den som drev propaganda.

Civil Rights Congress, en en kommunistisk borgerrettsorganisasjon, anklaget i 1951 USA for folkemord på den svarte befolkningen med 10.000 dokumenterte drap 1945-1951. Paul Robeson leverte anklagen til FNs kontor i New York og William L. Patterson til kontoret i Paris.

USA ratifiserte konvensjonen i 1988.

 Fotnoter 

 Referanser 

 Litteratur 
 (basert delvis på doktoravhandlingen The Life and Works of Raphael Lemkin. A Political History of Genocide in Theory and Law ved State University of New Jersey, 2014)

Eksterne lenker
  Konvensjonsteksten

Kategori:Menneskerettigheter
Kategori:Folkerett
Kategori:Folkemord